ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
27 квітня 2026 року 	Справа № 280/1163/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головного управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі-позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач 1), Головного управління Національної гвардії України (далі – відповідач 2), в якому позивач просить суд:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди, викладеними у листі №3/33/12-К-13-Аз від 20.01.2026;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025, у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 копійок;
зобов`язати Головне управління Національної гвардії України забезпечити виплату зазначених коштів у визначеному Постановою порядку та вжити заходів щодо реалізації рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 25.03.2021 позивач уклав перший контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України. Однак, 24.05.2022 під час дії воєнного стану, позивач уклав новий (другий) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України строком на 3 роки. На момент укладення цього другого контракту позивачу виповнилося 20 років. Позивавч є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 від 06.10.2021) та брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Згідно з довідкою про безпосередню участь особи №485 від 20.01.2026, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , позивач безпосередньо брав участь у бойових діях у період з 30.06.2022, з 01 по 31.07.2022, з 01 по 05.08.2022, 21-31.05.2023, 01-07, 09-10.06.2023, 15-19.03.2024, 04-16, 25.07.2024, 04-14.09.2024, 18-30.09.2024, 07-17, 27-31.10.2024, 01-06.11.2024, 10-31.05.2025, 01-17.06.2025, 20-31.08.2025, 01-30.09.2025, 01-15.10.2025 (н.п. Комишуваха, Старомайорське, Степногірськ та ін). Сукупний строк участі у бойових діях значно перевищує 6 місяців, визначених до Постанови КМУ №153. Зважаючи на відповідність усім критеріям відповідно до ПКМУ №153 (вік до 25 років, участь у бойових діях понад 6 місяців, служба під час воєнного стану), в інтересах позивача направлено адвокатський запит до відповідача з метою отримання необхідних документів для подальшого звернення щодо отримання одноразової грошової винагороди, передбаченого ПКМУ №153. Проте, разом із наданими документами, листом військової частини НОМЕР_1 №3/33/12-К-13-Аз від 20.01.2025 позивачу було відмовлено у зазначеній виплаті. Підставою для відмови відповідач визначив той факт, що позивач нібито не відповідає вимогам ПКМУ №153, оскільки проходить службу за контрактом з 21.03.2021, тобто був прийнятий на службу до введення воєнного стану. Позивач категорично не погоджується із відмовою відповідача, вважає її такою, що винесена з грубим порушенням норм чинного законодавства. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 12 лютого 2026 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення та виклику сторін.
Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 25.03.2021, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.03.2021 № 71. Стосовно аргументу Позивача стосовно укладення ним контракту 24.05.2022, Відповідач 1 заперечує цей аргумент з огляду на наступне. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.03.2021 № 71 оголошено про прийняття на військову службу за контрактом солдата ОСОБА_1 строком на три роки з 25.03.2021 по 25.03.2024. Натомість наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.05.2022 № 25 ос визначено відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укласти новий контракт про проходження військової служби з старшим солдатом ОСОБА_1 . Абзацем 5 пункту 27 положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено, що військовослужбовці укладають новий контракт про проходження військової служби в разі зміни військовослужбовцем одного виду військової служби на інший. Пункт 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає зокрема такі види військової служби: військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу. Контракт, на який посилається Позивач, не є фактом прийняття на військову службу за контрактом, а укладається у відповідності до законодавства в разі зміни одного виду військової служби на інший, в даному випадку – зміни військової служби за контрактом осіб рядового складу на військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 25.03.2021, до введення в Україні воєнного стану, і в будь-якому випадку мав зобов`язання за цим контрактом до 25.03.2024, а після введення воєнного стану в Україні – до його закінчення. Таким чином укладення нового контракту під час дії зазначеного контракту у зв`язку зі зміною одного виду військової служби на інший, не скасовує, не змінює його права та обов`язки, як особи, яка проходить військову службу за контрактом, та не створює нових. В даному випадку Позивач не відповідає визначальному критерію, передбаченому Постановою № 153, а саме: не був призваний або прийнятий на військову службу під час дії воєнного стану. Цей критерій чітко визначений нормами Постанови № 153 та не допускає подвійного трактування. Таким чином правові підстави для отримання Позивачем одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою, є відсутніми. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідач 2 проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що Постанова № 153 не покладає на Відповідача-2 як орган військового управління повноважень щодо призначення та виплати ОГВ. Відтак, призначення та виплата ОГВ у розмірі 1 млн. грн є компетенцією Відповідача-1 як військової частини. У зв`язку з тим, що Відповідач-2 не має повноважень щодо призначення та виплати ОГВ, він цілком покладається позицію Відповідача-1 щодо відсутності правових підстав для призначення та виплати ОГВ. Позивач підписав перший контракт про проходження військової служби ще до початку воєнного стану 25.03.2021. 24.05.2022 Позивач уклав новий (другий) контракт про проходження військової служби. Відповідач-2 вважає, що у зв`язку з тим, що на час укладення другого (нового) контакту 24.05.2022 Позивач вже перебував на військовій службі за контактом, є відсутніми підстави для виплати йому додаткової винагороди у розмірі 1 млн. грн. Таким чином, Позивач не має права на виплату ОГД у розмірі 1 млн. грн у зв`язку з тим, що на час укладення другого (нового) контакту під час воєнного стану він вже перебував на військовій службі за контактом. Крім того зазначено, що Позивачем не додано до позовної заяви доказів, які б підтверджували його «безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій». У цьому контексті Відповідач-2 звертає увагу, що нібито як на докази, які підтверджують його «безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій», Позивач посилається на згадані у позовній заяві довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Разом з цим, ці довідки не підтверджують «безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій». Що вони підтверджують, - це «безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави». У той же час, «безпосередня участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави» є значно ширшим поняттям, ніж «безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій». Крім «безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій» це поняття включає у себе будь-які інші оборонні заходи, які проводяться не безпосередньо на лінії зіткнення з противником (у районі ведення воєнних (бойових) дій), а на певній відстані від лінії зіткнення. Такі інші оборонні заходи, які проводяться не безпосередньо на лінії зіткнення з противником, не вважаються «безпосередньою участю у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій» і не дають права на отримання ОГВ у розмірі 1 млн. грн. Позивачем не надано інших доказів, крім вказаних вище довідок (наприклад, витягів із журналів бойових дій), які б підтверджували, що він брав саме «безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій». Таким чином, доказами у справі не підтверджується наявність підстав для виплати Позивачу ОГВ у розмірі 1 млн. грн. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив позивач наголосив, що відпвоідач 2 самостійно вводить поняття «первинного» та «вторинного» прийняття на військову службу. Така позиція відповідача 2 є хибною, грунтується на помилковому тлумаченні підзаконного нормативно-правового акта та прямо суперечить принципу верховенства права. У тексті Постанови КМУ №153 відсутні такі дефініції як «первинне прийняття», «особа, яка раніше не мала статусу військовослужбовця» або обмеження щодо укладання «другого чи наступних контрактів». Укладаючи новий контракт 24.05.2022, позивач виявив добровільне волевиявлення продовжити військову службу саме у умовах воєнного стану. Метою Постанови №153 є саме мотивація молодих осіб (до 25 років) до проходження військової служби під час воєнного стану та прийнятті участі в умовах бойових дій. Позивач, уклавши контракт 24.05.2022 повністю реалізував дану мету. Крім того наголошує, що довідка №2231 від 19.01.2026, видана військовою частиною НОМЕР_1 , є офіційним, належним та достатнім доказом безпосередньої участі у бойових діях в районах їх ведення. Також зазначає, що позовна вимога до відповідача 2 про вжиття заходів до реалізації рішення суду є превентивним та цілком законним механізмом, який суд має право застосувати для гарантування того, щоб органи військового управління не залишиться бездіяльним на стадії виконання судового рішення. Вона конкретизує механізм виконання рішення суду та позбавляє відповідачів можливості перекладати відповідальність один на одного. 
Відповідач 1 подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких наголосив, що Постанова № 153 не містить таких понять як «первинне» чи «вторинне» прийняття на військову службу, і не посилається на «укладення контракту в умовах воєнного стану», окрім абз. 7 п. 4, який визначає порядок дії Постанови на осіб, які були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу. Натомість в ній чітко визначені умови, зокрема військовослужбовець має бути прийнятим або призваним на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, до набрання чинності цією постановою - 13.02.2025 у віці до 25 років; Даний спір має розглядатись виключно в межах визначень, передбачених Постановою № 153, без двозначних формулювань, які пропонує Позивач. Особа має бути саме призвана або прийнята на військову службу під час дії воєнного стану, Постановою не передбачається наявність нового контракту як підстава для відступу від зазначеної норми. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 25.03.2021, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.03.2021 № 71. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.03.2021 № 71 оголошено про прийняття на військову службу за контрактом солдата ОСОБА_1 строком на три роки з 25.03.2021 по 25.03.2024. Натомість наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.05.2022 № 25 ос визначено відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укласти новий контракт про проходження військової служби з старшим солдатом ОСОБА_1 «Прийняття на військову службу» не є тотожнім поняттям до «укладення контракту» через те, що законодавством встановлено перелік підстав для укладення контракту, зокрема і особами, які вже прийняті і проходять військову службу. Наприклад, як у даному спірному випадку, укладення контракту з чинним військовослужбовцем, який вже перебуває на військовій службі за контрактом, в разі зміни військовослужбовцем одного виду військової служби на інший. Натомість ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом 25.03.2021, до введення в Україні воєнного стану, і в будь-якому випадку мав зобов`язання за цим контрактом до 25.03.2024, а після введення воєнного стану в Україні – до його закінчення. Таким чином укладення нового контракту під час дії зазначеного контракту у зв`язку зі зміною одного виду військової служби на інший, не скасовує, не змінює його права та обов`язки, як особи, яка проходить військову службу за контрактом, та не створює нових. Враховуючи наведене вище, участь осіб, які перебували на військовій службі за контрактом до введення воєнного стану в Україні, не лише не передбачена Постановою № 153, а й не відповідає її меті.
Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для рішення у справі, з огляду на наступне.
З матеріалів адміністративної справи судом установлено, що 23.03.2021 між командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.
Відповідно до пункту 3 контракту від 23.03.2021, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, утснановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Контракт набирає чинності з 25.03.2021.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №71 від 25.03.2021 солдата ОСОБА_1 призваного на строкову військову службу 19.11.2020 ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2021 №14 о/с стрільцем 1-го відділення 1-го патрульного взводу 3-ї патрульної роти НОМЕР_3 патрульного батальйону (ВОС 100915П), з укладанням контракту на 3 роки з 25 березня 2021 року по 24 березня 2024 року.
В подальшому строк дії вищезазначеного контракту було продовжено до оголошення демобілізації з 24.05.2025 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 №129 від 01.05.2025). 
24.05.2022 між командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.
Відповідно до пункту 3 контракту від 23.03.2021, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, утснановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Контракт набирає чинності з 24.05.2022.
Строк дії контракту було продовжено до оголошення демобілізації з 24.05.2025 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 №129 від 01.05.2025). 
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19.01.2026 №223, ОСОБА_1 дійсно проходив строкову військову службу з 19.11.2020 по 24.03.2021, в період з 25.03.2021 по теперешній час проходить військову службу за контрактом у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16.01.2026 №485, ОСОБА_1 командир 2 протитанкового відділення командир станкового гранатомета протитанкового взводу роти вогневої підтримки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно в період з 30.06.2022, з 01 по 31.07.2022, з 01 по 05.08.2022, 21-31.05.2023; 01-07, 09-10.06.2023; 15-19.03.2024; 04-16, 25.07.2024; 04-14.09.2024; 18-30.09.2024; 07-17, 27-31.10.2024; 01-06.11.2024; 10-31.05.2025; 01-17.06.2025; 20-31.08.2025; 01-30.09.2025; 01-15.10.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в с-щі Комишуваха Запорізького району Запорізької області, с.Старомайорське Волноваського району Донецької області, с.Степногірськ Василівського району Запорізької області.
Довідка видана на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_1 про оголошення періодів участі у заходах для виплати додаткової винагороди в розмірі 100000грн.
Відповідно до довідки, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовій частині станом на 19.01.2026 відсутні відомості щодо притягнення сержанта ОСОБА_1 до адміністративної або кримінальної відповідальності під час проходження служби. 
На відповідний запит представника позивача, відповідач 1 листом №3/33/12-К-13-Аз від 20.01.2026 повідомив, що ОСОБА_1 не відповідає вимогам Постанови КМУ від 11.02.2025 №153 з таких причин: ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом з 21.03.2021 по теперешній час. Пунктом 4 Постанови №153 визначено перелік критеріїв, яким має відповідати особа для отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн, зокрема «до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64». Участь в проекті осіб, які були прийняті на військову службу за контрактом до 24.02.2022 не передбачена. 
Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови у виплаті одноразової грошової винагороди, викладеними у листі №3/33/12-К-13-Аз від 20.01.2026, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 2232-ХІІ).
Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
В подальшому строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови №153 установлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Аналіз положень пункту 4 Постанови КМУ №153 дає підстави суду дійти висновку, що на одержання одноразової грошової винагороди в розмірі 1 млн. гривень за тривалість проходження служби в бойових умовах мають право військовослужбовці за наявності одночасно таких умов:
які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX;
проходять військову службу;
брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою;
строк участі в бойових діях в сукупності становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією Постановою (13.02.2025), або строк менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025) у зв`язку із наявністю у них, зокрема, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни.
З 30 липня 2025 року питання виплати одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови № 153 особам, які були прийняті на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану з числа осіб, які проходили строкову військову службу, врегульовано Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України № 942 від 30 липня 2025 року внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» і з 30 липня 2025 року колишні строковики, які у період дії воєнного стану уклали контракт на проходження військової служби, та брали безпосередню участь у бойових діях строком не менше шести місяців підпадають під вказану виплату одноразової грошової допомоги.
З матеріалів справи судом установлено, що 23.03.2021 між командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.
Відповідно до пункту 3 контракту від 23.03.2021, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, утснановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Контракт набирає чинності з 25.03.2021.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №71 від 25.03.2021 солдата ОСОБА_1 призваного на строкову військову службу 19.11.2020 ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2021 №14 о/с стрільцем 1-го відділення 1-го патрульного взводу 3-ї патрульної роти НОМЕР_3 патрульного батальйону (ВОС 100915П), з укладанням контракту на 3 роки з 25 березня 2021 року по 24 березня 2024 року.
В подальшому строк дії вищезазначеного контракту було продовжено до оголошення демобілізації з 24.05.2025 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 №129 від 01.05.2025). 
24.05.2022 між командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.
Відповідно до пункту 3 контракту від 23.03.2021, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, утснановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Контракт набирає чинності з 24.05.2022.
Строк дії контракту було продовжено до оголошення демобілізації з 24.05.2025 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 №129 від 01.05.2025). 
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19.01.2026 №223, ОСОБА_1 дійсно проходив строкову військову службу з 19.11.2020 по 24.03.2021, в період з 25.03.2021 по теперешній час проходить військову службу за контрактом у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Таким чином з установлених у справі обставин убачається, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом до введення воєнного стану, а саме 25.03.2021. Та обставина, що в подальшому під час проходження служби позивач уклав новий контракт 24.05.2022, не змінює моменту його прийняття на військову службу та не надає статусу особи, яка була прийнята на військову службу під час воєнного стану в розумінні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №153. 
Суд зазначає, що норма пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 чітко вимагає, щоб контракт був укладений саме під час воєнного стану (після 24.02.2022), факт укладення контракту в мирний час виключає позивача з переліку суб`єктів, на яких поширюється дія експериментального проекту.
Отже, на підставі вищевикладеного, слідує, що позивач був призваний на військову службу у віці до 25 років до введення воєнного стану Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, що виключає одну із основних умов одержання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, яка передбачена Постанови КМУ №153.
При цьому, суд зазначає, що відсутні підстави для поширення дії Постанови №153 на всіх осіб прийнятих на військову службу до 25 років, оскільки Постанова №153 має чітке посилання на коло осіб щодо яких вона застосовується, а саме на осіб прийнятих на військову службу у віці до 25 років після введення воєнного стану Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. №2102-IX.
За таких обставин суд дійшов висновку, що у позивача відсутня одна з обов`язкових і самостійних умов для отримання одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №153. Відсутність цієї умови є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, тому доводи сторін щодо належності та достатності доказів безпосередньої участі позивача у бойових діях, а також щодо тривалості такої участі не впливають на правильність вирішення цього спору по суті.
При цьому, судом встановлено, що позивач безпосередньо із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 не звертався.
Ураховуючи встановлені судом обставини та те, що саме до повноважень відповідача віднесено подання висновку щодо можливості призначення та виплати одноразової грошової допомоги, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні допомоги, доказів оскарження протиправності Військової частини про невключення до наказу командира військової частини про виплату одноразової грошової допомоги за тривалість проходження служби в бойових умовах позивачем не надано.
З огляду на наведене, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, суд зазначає, що на час розгляду справи не встановлено порушене право позивача на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови №153, оскільки ним не було дотримано визначеної процедури звернення щодо її виплати, а саме не подано до свого безпосереднього командира рапорту про її виплату з усіма необхідними документами.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі №826/5982/18.
За результатами розгляду справи суд не встановив факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
З огляду на висновок суду, не підлягають задоволенню також похідні вимоги про зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 у розмірі 1 000 000грн, зобов`язання відповідача 2 забезпечити виплату зазначених коштів у визначеному Постановою порядку та вжити заходів щодо реалізації рішення суду. 
Частиною другою статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги такимм, що не підлягають задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Головного управління Національної гвардії України (03151, м.Київ, вул.Святослава Хороброго, буд.9а, код ЄДРПОУ 08803498) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова