ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/13002/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Гончарова С.А. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
представники учасників справи у судове засідання 15.04.2026 не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2026 (повний текст рішення складено та підписано 04.03.2026)

у справі №910/13002/25 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
до 1) Господарського суду міста Києва
2) Держави України в особі Державної казначейської служби України
про стягнення коштів у розмірі 3 000 135,00 грн

В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі - позивач, Господарство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Господарського суду міста Києва (далі - відповідач 1), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2) про стягнення 3 000 135,00 грн, з яких 135,00 грн матеріальної шкоди та 3 000 000,00 грн моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв`язку з незаконним поверненням позовної заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24, його позбавлено доступу до правосуддя та захисту порушених прав фермерського господарства у найкоротші строки, у зв`язку з чим Господарству завдано матеріальну та моральну шкоду в заявлених до стягнення розмірах.
Розпорядженням Голови Господарського суду міста Києва від 22.10.2025 у справі № 910/13002/25 матеріали справи Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Господарського суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення коштів передано до Північного апеляційного господарського суду для визначення суду першої інстанції, якому підсудна дана справи на підставі ч. 1 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Постановою Північного апеляційного суду від 28.10.2025 у справі № 910/13002/25 визначено підсудність справи № 910/13002/25 за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Господарського суду міста Києва та Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України про стягнення коштів за Господарським судом Київської області та матеріали справи № 910/13002/25 направлено до Господарського суду Київської області.
Рішенням Господарського суду Київської області від 24.02.2026 в позові Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Господарського суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 3000135 грн відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 135,00 грн матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що понесені позивачем поштові витрати у розмірі 135,00 грн не є збитками чи шкодою, оскільки відносяться до судових витрат у справі № 910/3084/24, та розподіляються за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
Відмовляючи у стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання останньому моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між неправомірними діями та шкодою.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарства Бурки Віталія Володимировича звернулося 05.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 04.03.2026, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2026 у справі №910/13002/25 та прийняти нове рішення, яким:
- закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;
- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича кошти в сумі 3 000 000,00 грн: 135,00 грн - матеріальної шкоди та 3 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій Господарського суду міста Києва шляхом невиконання вимог ст. 4 Закону України «Про фермерське господарство», ст. 9,10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», ст. 56,60,174 ГПК України та прийняття ухвали про повернення позовної заяви від 18.03.2024 по справі №910/3084/24 в результаті чого фермерське господарство було позбавлено доступу до правосуддя (розгляду позовної заяви).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки, викладені у ньому, не відповідають встановленим обставинам справи, а відтак вказане рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Апелянт зазначає, про те, що провадження у справі №910/13002/25 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, а саме у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Також скаржник зазначає, про те, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 у справі №910/3084/24 встановлено вину та незаконність дій Господарського суму міста Києва, а тому позов у даній справі №910/13002/25 підлягає задоволенню.
Позивач посилаючись на ст. 40 Конституції України та ст. 23 Цивільного кодексу України, зазначає про те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не наведено докази, які підтверджують, що шкоду завдано не з вини відповідача, а також докази, що підтверджують не порушення прав позивача.
На переконання апелянта, судом першої інстанції порушено права гарантовані ст. 56 Конституції України.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/13002/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2026 у справі №910/13002/25. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заперечення на відзив. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Розгляд справи №910/13002/25 призначено на 15.04.2026. Витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №910/13002/25.
20.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Господарського суду міста Києва надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач 1 зазначив, що твердження апелянта щодо позбавлення його доступу до правосуддя є необґрунтованими оскільки, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, справу №910/3084/24 було розглянуто та ухвалено Господарським судом міста Києва 11.11.2024 рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2025, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Державного бюро розслідувань про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди. 
Витрати у розмірі 135,00 грн, понесені Фермерським господарством Бурки В.В. при розгляді справи №910/3084/25 на поштову кореспонденцію, не є майновими збитками чи шкодою, оскільки відносяться до судових витрат у справі №910/3084/24 та підлягають розподілу відповідно до ст. 129 ГПК України при розгляд вказаної справи.
Позивач не надав будь-яких доказів, які б підтверджували, що внаслідок дій Господарського суду міста Києва щодо поверненням позовної заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі №910/3084/24, йому завдано будь-яку шкоду, зокрема, моральну.
01.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/13002/25.
У судове засідання 15.04.2026 уповноважені представники учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників сторін.
У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Розглянувши клопотання позивача про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, суд апеляційної інстанції вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.
У зв`язку з неоднозначним, на переконання позивача, застосуванням судами у цій справі статті 56 Конституції України, керуючись статтею 147, пунктом 1 статті 150 Конституції України, статтями 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України», апелянт просить суд звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а саме: чи має право Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Господарського суду міста Києва при розгляді позовної заяви у справі №910/3084/24, а також чи може вказане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України.
Відповідно до частини шостої статті 11 ГПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. 
У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України. 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.
Враховуючи підстави заявлення вказаного клопотання позивача, колегія суддів зазначає, що клопотання за змістом не стосується тлумачення статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення суб`єктивного права позивача на відшкодування за рахунок держави шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.
Результат аналізу статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стаття 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди. 
Водночас норми Глави 82 «Відшкодування шкоди» Цивільного кодексу України є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави й порядок відшкодування майнової та моральної шкоди. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а тому клопотання Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича задоволенню не підлягає.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідувань про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24 вказану позовну заяву і додані до неї документи повернуто Фермерському господарству Бурки Віталія Володимировича.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24 задоволено. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі №910/3084/24 скасовано. Справу №910/3084/24 направлено до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження.
Позивач зазначив, що незаконне повернення позовної заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24, позбавило його доступу до правосуддя та захисту порушених прав фермерського господарства у найкоротші строки, у зв`язку з чим позивачу завдано матеріальну та моральну шкоди у розмірах заявлених до стягнення.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи як окремо так і в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо вимоги апелянта про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, а саме у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом позову у даній справі є стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним поверненням позовної заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України). 
За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.
Так, згідно з частиною першою статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою; інші справи у спорах між юридичними особами, які здійснюють господарську діяльність, та/або фізичними особами - підприємцями.
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (подібний правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18, постанові Верховного Суду від 17.02.2022 у справі №910/15096/21).
Склад учасників справи в господарському процесі визначено статтею 41 ГПК України, а саме, відповідно до частини першої цієї статті у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
За приписами статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що сторонами в господарському процесі можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування. Водночас, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатись також особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересам інших осіб (частина третя стаття 4 ГПК України).
За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).
Разом із цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад та характер спірних правовідносин.
Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад у цій справі (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №917/1372/20, від 11.04.2023 у справі № 925/1573/20, від 10.05.2023 у справі №920/343/22, від 06.06.2023 у справі №920/277/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 зазначено, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Звертаючись до суду, позивач сам визначає предмет і підстави свого позову, що є реалізацією принципу диспозитивності судового процесу, закріпленого в статті 14 ГПК України.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина перша статті 14 ГПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина друга статті 14 ГПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції:
- участь у спорі суб`єкта господарювання - ФОП Бурка В.В. (позивач) та державних органів - Господарського суду міста Києва (відповідач-1), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (відповідач-2);
- заявлено позовну вимогу про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24.
Зважаючи на характер правовідносин сторін у цій справі та суб`єктний склад, колегія суддів дійшла висновку про підвідомчість цього спору господарському суду.
Відтак, суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні клопотання апелянта про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування заподіяної йому майнової та моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів є як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Частиною 1 статті 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з ч. 6 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. 
Відповідачем у справі, предметом якої є відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, дійсно повинна бути держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Державна казначейська служба України є лише органом, який здійснює списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, тобто виконує судове рішення в разі задоволення позову і може бути залучена до вирішення спору в якості співвідповідача.
Оскільки саме ухвала Господарського суду міста Києва від 18.03.2024, якою повернуто позовну заяву Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича у справі № 910/3084/24 на переконання апелянта завдала йому шкоду, то Господарський суд міста Києва є належним відповідачем у даній справі разом з Державною казначейською службою України.
Застосовуючи положення ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 дійшла висновку про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункти 6.11-6.13). 
При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non («умова, без якої не може бути») (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 910/10501/19).
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.04.2020 у справі №904/3189/19, від 10.12.2018 у справі №902/320/17.
Позивач у позовній заяві просив стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України матеріальну шкоду у розмірі 135,00 грн, яку Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича отримало у зв`язку з постановленням Господарським судом міста Києва ухвали від 18.03.2024 у справі №910/3084/24.
Розмір майнової шкоди складається з вартості поштової кореспонденції, направленої Господарством у зв`язку з оскарженням вказаної ухвали у справі №910/3084/24, а саме 45,00 грн за направлення до Північного апеляційного господарського суду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24; 45,00 грн за направлення до Державного бюро розслідувань копії апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24 та 45,00 грн за направлення до Господарського суду міста Києва позовної заяви до Державного бюро розслідувань на виконання вимог постанови Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 у справі №910/8034/24.
На підтвердження понесених поштових витрат у розмірі 135 грн, позивач додав до позовної заяви фіскальні чеки «Укрпошта» від 20.03.2024 № 8003300262595, від 20.03.2024 № 8003300262609, від 15.06.2024 № 8003300264598 та відповідні супровідні листи.
Відтак, на переконання колегії суддів майнова шкода у розмірі 135,00 грн, яка складається з поштових витрат Господарства при розгляді справи № 910/3084/24 за своєю суттю є судовими витратами.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належить витрати: пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.
Розподіл судових витрат у господарській справі пов`язаних з її розглядом та вирішенням має проводитися судом, який ухвалював судове рішення у справі.
Враховуючи, що вказані витрати позивач поніс у зв`язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду іншої справи № 910/3084/24, такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат та відшкодовуються у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою і стягувати за позовною заявою в іншому провадженні.
Відтак, витрати Господарства у розмірі 135,00 грн не є збитками чи шкодою, понесеними останнім у зв`язку з поверненням Господарським судом міста Києва позовної заяви у справі №910/3084/24, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом частин першої - третьої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Як зазначено судом вище, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, зокрема моральної, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Господарство у позовній заяві зазначило про те, що повернення Господарським судом міста Києва позовної заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на підставі ухвали від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24 заподіяло останньому моральну шкоду, яка полягає в приниженні ділової репутації у зв`язку з порушенням прав, порушенні нормальних ділових зв`язків через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушенні стосунків з оточуючими людьми так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що фермерське господарство не веде свою діяльність в межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яке відмовляє в задоволенні вимог говорить, що вимоги фермерського господарства незаконні.
Стверджуючи про те, що у зв`язку з незаконним поверненням позовної заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі № 910/3084/24, позивачу була завдана моральна шкода в розмірі 3 000 000,00 грн, позивач не доводить належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між неправомірними діями, та її результатом - моральною шкодою. До позовної заяви не надано жодних належних та допустимих доказів щодо завдання такої шкоди.
Крім того, постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 у справі №910/3084/24 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 та направлено матеріали справи до Господарського суму міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.
В подальшому Господарським судом міста Києва було розглянуто справу №910/3084/24 за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Державного бюро розслідувань про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди та рішенням від 11.11.2024, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026, відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Права позивача, на порушення яких останній посилається, були відновлені шляхом оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 у справі №910/3084/24 до Північного апеляційного господарського суду в порядку, визначеному ГПК України. Сам по собі факт, що постановою Північного апеляційного господарського суду було скасовано ухвалу про повернення позовної заяви у справі №910/3084/24 та направлено матеріали справи до Господарського суму міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі, не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між повернення позовної заяви та настанням шкоди.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що повернення позовної заяви у справі №910/3084/24, завдало Господарству моральної шкоди, яка полягає у приниженні ділової репутації, порушенні нормальних ділових зв`язків через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушення стосунків з оточуючими людьми так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що фермерське господарство не веде свою діяльність в межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яким відмовлено господарству в задоволенні вимог говорить, що такі вимоги є незаконними.
Також апелянтом не конкретизовано у чому саме виражається шкода ділової репутації Господарства, чим підтверджується зниження активної підприємницької діяльності, а також як повернення позовної заяви у справі №910/3084/24 вплинуло на стосунки з оточуючими людьми та з якими саме людьми.
Розмір заявленої позивачем суми моральної шкоди належним чином не обґрунтовано, не надало розрахунку чи критеріїв, з яких позивач виходив при визначенні заявленої до стягнення суми.
З оглядку на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частинні стягнення моральної шкоди.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.
Частиною 1 ст.73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 ГПК України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження своєї позицію щодо порушення відповідачами його прав та інтересі, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки відсутній склад правопорушення, необхідний для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди (майнової та моральної), а саме протиправності поведінки, причинно-наслідкового зв`язку між поверненням Господарським судом міста Києва позовної заяви у справі №910/3084/24 та заподіянням Господарству шкоди. 
Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2026 у справі №910/13002/25 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2026 у справі №910/13002/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2026 у справі №910/13002/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4. Матеріали справу №910/13002/25 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 11.05.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді С.А. Гончаров

О.М. Сибіга