ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65119, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"10" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1281/26	
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.
розглянувши справу №916/1281/26

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СК ЕНЕРДЖІ ГРУП" (01024, м.Київ, вул. Шовковична, 30 А, оф. 23; ЄДРПОУ 43801489)
До відповідача: Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філія Державного “Адміністрація морських портів України” (адміністрація морського порту Чорноморськ) (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, 6; ЄДРПОУ 38727770)
Про стягнення 275752,09 грн.

За участі:
Від позивача: Касіяненко І.В., ордер
Від відповідача: Остапов В.В., самопредставництво 

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю "СК ЕНЕРДЖІ ГРУП" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філія Державного “Адміністрація морських портів України” (адміністрація морського порту Чорноморськ) про стягнення заборгованості у розмірі 275752,09 грн.: основна сума боргу – 246024,86 грн., пеня - 22782,58 грн., 3 % річних - 2244,56 грн., інфляційні втрати - 4700,09грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.04.2026р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "СК ЕНЕРДЖІ ГРУП" до розгляду та відкрито провадження у справі №916/1281/26. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у порядку письмового провадження.
15.04.2026р. до суду представником Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” надано клопотання, відповідно до якого відповідач просив суд продовжити встановлений ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.04.2026р. у справі №916/1281/26 процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву на 7 календарних днів до 29 квітня 2026р. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.04.2026р. вирішено питання щодо розгляду клопотання Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”від 15.04.2026р. вх. № ГСОО 13053/26 по справі №916/1281/26 без повідомлення учасників справи. Задоволено клопотання Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” від 15.04.2026р. вх. № ГСОО 13053/26 по справі №916/1281/26 та продовжити відповідачу процесуальний строк на надання відзиву у строк до 29.04.2026р. включно.
Також, 15.04.2026р. до суду представником відповідача надано заяву, відповідно до якої він просив суд провести розгляд справи №916/1281/26 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.04.2026р. заяву представника Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” від 15.04.2026р. вх. №ГСОО 13062/26 по справі №916/1281/26 задоволено. Призначено судове засідання по розгляду справи по суті на "18" травня 2026 р. о 10:00, із викликом учасників справи у судове засідання. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст.166 ГПК України у строк до 11.05.2026р. включно. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України у строк до 18.05.2026р. включно. 
29.04.2026р. до суду відповідачем надано відзив.
04.05.2026р. до суду позивачем надано відповідь на відзив. 
04.05.2026р. до суду позивачем надано клопотання, відповідно до якого просив суд поновити процесуальний строк на подання доказів да долучити до матеріалів справи докази направлення акту приймання-передачі № 5388 та акту приймання-передачі № 5434 від 30.11.2025р., а саме знімки екрану електронної пошти.
У судовому засіданні, клопотання про поновлення строку та залучення до матеріалів справи додаткових доказів від 04.05.2026р., вх.15384/26 залишено судом без задоволення, строки на подання додаткових доказів судом не поновлено. Суд залишив без розгляду докази, що містяться в матеріалах справи (т.1, а.с. 88-89), у зв`язку з пропуском процесуального строку на їх подання.
07.05.2026р. до суду відповідачем надано заперечення.
18.05.2026р. суд оголосив перерву у розгляді справи по суті до 10.06.2026р. об 11:00, із викликом учасників справи в судове засідання.
У судовому засіданні 10.06.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 10.06.2026 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив.

В обґрунтування поданого позову, позивачем було зазначено суду, що 24 вересня 2025р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філія Державного «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Чорноморськ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СК ЕНЕРДЖІ ГРУП» укладено договір № 141-В-ЧФ-25 про постачання електричної енергії споживачу, за цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії.
Згідно п. 2.3 Договору, очікуваний загальний обсяг споживання електричної енергії, визначаються Сторонами в Договорі та складає 2 500 000 кВт.год (додаток 3).
Відповідно до додатку № 3 до Договору, очікуваний обсяг постачання електричної енергії у жовтні складає 1150 000 кВт/год, а у листопаді 1350000 кВт/ год. Початком постачання електричної енергії Споживачу є дата зазначена у Заяві, яка є Додатком 1 до цього Договору. Згідно заяви яка є Додатком 1 до цього Договору початок постачання з 01 жовтня 2025 року.
Відповідно до п. 5.1 Договору, Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до Специфікації (Додаток 2).
Згідно п. 5.6 Договору, розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць. Прийом-передача електричної енергії, поставленої Постачальником та прийнятої Споживачем у розрахунковому періоді оформлюється шляхом підписання Сторонами щомісячних актів прийому-передачі, які є підставною для остаточних розрахунків між Сторонами, п. 5.7 Договору.
Пунктом 5.8 Договору встановлено, що оплата вартості електричної енергії за цим Договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника, вказаний в Розділі 16 цього Договору, за умови отримання рахунку від Постачальника, у такі терміни: до 15 числа розрахункового місяця – плановий платіж у розмірі 30% вартості очікуваних заявлених договірних величин постачання електричної енергії в розрахунковому періоді, із виставленням рахунку за 5 (п`ять) робочих днів.; до 10 числа місяця наступного за розрахунковим місяцем – остаточний розрахунок за електричну енергію спожиту в розрахунковому місяці, але не раніше дня отримання Споживачем оригіналу Акту приймання-передачі електричної енергії.
Відповідно до п. 5.10 Договору, всі платіжні документи, що надаються Постачальником Споживачу, мають містити чітку інформацію про обсяг очікуваних заявлених договірних величин постачання електричної енергії в розрахунковому періоді або фактичне споживання електричної енергії в розрахунковому періоді, суму платежу, окремо суму вартості оплачуваної послуги з передачі електричної енергії, строки оплати, що погоджені Сторонами цього Договору.
Згідно пп. 6.2.1. п. 6.2 Договору, Споживач зобов`язується забезпечити своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього Договору. Постачальник має право отримувати від Споживача плату за поставлену електричну енергію, пп.7.1.1 п. 7.1 Договору.
Відповідно до пп. 7.2.3 п. 7.2 Договору, Постачальник до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надати Споживачу оригінали рахунків, Актів прийому-передачі електричної енергії за розрахунковий місяць.
Позивачем було зазначено суду, що на виконання умов договору, за попередньою домовленістю із Споживачем 08.12.2025р. Постачальником було сформовано та направлено акти приймання передачі електричної енергії за листопад 2025 року, а саме: 
-Акт приймання-передачі № 4918 від 31.10.2025р. (період споживання 01.10.25- 31.10.2025) 1199 895 кВт/год на суму 9 872 165,30 грн;
-Акт приймання-передачі № 5388 від 30.11.2025 (період споживання 01.11.25-28.11.2025) 1300105 кВт/год на суму 9 872 165,30 грн;
-Акт приймання-передачі № 5434 від 30.11.2025 (період споживання 29.11.25- 30.11.2025) 32 400 кВт/год на суму 246024,86 грн.
За поясненнями позивача, станом на дату подання позовної заяви Акт приймання-передачі № 4918 та № 5388 оплачені у повному обсязі, Акт приймання-передачі № 5434 від 30.11.2025 не оплачений, сума боргу 246024,86 грн.
Відтак, як було пояснено позивачем суду, загальний фактичний обсяг спожитої електричної енергії Споживачем за період жовтень-листопад 2025 складає 2532400 кВт/год, при цьому договірний обсяг 2500000 кВт/год. Тобто, Споживачем спожито позадоговірний обсяг електричної енергії у розмірі 32400 кВт/год.
Споживач має право, зокрема, але не виключно: отримували електричну енергію на умовах, зазначених у цьому Договору; безоплатно отримувати всю інформацію про обсяги та інші параметри власного споживання електричної енергії; вимагати від Постачальника пояснень щодо триманих рахунків і у випадку незгоди з порядком розрахунків або розрахунковою сумою, вимагати проведення звіряння розрахункових даних, тощо, п. 6.1 Договору.
Відтак, як вказує позивач, у період листопада 2025р. Споживач спожив з ресурсу Постачальника наступний позадоговірний обсяг: 32400 кВт/год (1 332 505 – 1 300 105) тобто в межах дії договору, що підтверджується листом Акцоінерного товариства «ДТЕК Одеські Електромережі», який забезпечує ліцензійну діяльність із розподілу електричної енергії та виступає ОСРом та прийняття більшої кількості товару не означає, що у покупця не виникне обов`язку сплатити за нього ціну відповідно до умов договору. Споживач в свою чергу набув електричну енергію з ресурсу Постачальника, усвідомлюючи споживання позадоговірного обсягу електроенергії в межах дії договору.
Також, позивачем було здійснено нарахування пені у розмірі 22782,58 грн., 3% річних у розмірі 2244,56 грн. та інфляційні втрати у розмірі 4700,09 грн. 
Надаючи відзив, відповідачем було зазначено суду, що на момент підписання договору №141-В-ЧФ-25 від 24.09.2025р. сторонами були погоджені всі істотні умови – предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі", який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. 
В даному випадку, як вказує відповідач, позивач вимагає оплатити позадоговірний обсяг електричної енергії, що є порушенням приписів законодавства, оскільки істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися поза межами процедури, визначеної Законом України «Про публічні закупівлі» та будь-яке збільшення обсягу постачання або ціни договору без укладення додаткової угоди та без оприлюднення повідомлення про внесення змін до договору є порушенням наведених вище норм.
За доводами відповідача за підсумками жовтня та листопада 2025р. сторонами підписано акти приймання- передачі, згідно з якими фактично спожито 1199895 кВт/год у жовтні та 1300105 кВт/год у листопаді, тобто загалом рівно 2500000 кВт/ год, що відповідає узгодженому обсягу. Відповідач у повному обсязі сплатив 18983400,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями. 
За доводами відповідача, він на момент звернення позивача до суду із заявленим позовом, виконав в повному обсязі зобов`язання за спірним договором щодо здійснення повної оплати вартості отриманого товару.
Відповідачем також було зазначено суду, що позивачем взагалі не надано належних та допустимих доказів направлення акту №5434 від 30.11.2025р. на 32400 кВт/год та рахунку суму 246 024,86 грн. рахунку на адресу відповідача.
Таким чином, виставлення рахунку та акту після закінчення строку дії договору (після 30.11.2025р.) не породжує для відповідача обов`язку з оплати, оскільки таке виставлення не є здійсненням права в межах строку договору, як того вимагає стаття 631 Цивільного кодексу України.
Надаючи відповідь на відзив, позивачем було зазначено суду, що договору сторони передбачили очікуваний обсяг, а не фактичний.
Як вказує позивач, обсяги фактичного споживання електричної енергії у жовтні 2025р. становлять 1199895 кВт/год, що підтверджується листом Акціонерного товариства «ДТЕК Одеські Електромережі» № 101/29/03-5160 від 30.03.2026р., а у листопаді 2025 року становлять 1332505 кВт/го, що підтверджується листом Акціонерного товариства «ДТЕК Одеські Електромережі» № 101/29/03-1805 від 11.02.2026р.
Враховуючи той факт, що електрична енергія споживається в момент її отримання, а тому не може бути повернутою споживачем постачальнику в натурі, а відтак підлягає відшкодуванню її вартість на підставі ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України. Відповідач не вчинив жодних дій по припиненню як споживання електричної енергії так і договорів і у подальшому продовжив споживання електричної енергії на умовах укладених договорів.
Надаючи заперечення, відповідачем було зазначено суду, що системний аналіз положень пунктів 2.3, 5.2 Договору та відповідних додатків свідчить про те, що: обсяг закупівлі та загальна вартість Договору є взаємопов`язаними істотними умовами; ціна Договору визначена як гранична (фіксована) та охоплює погоджений сторонами обсяг електричної енергії; будь-яке перевищення такого обсягу неминуче призводить до зміни загальної вартості Договору, що прямо заборонено законодавством у сфері публічних закупівель без дотримання встановленої процедури.
Зобов`язання відповідача щодо оплати 18983400,00 грн. вартості електричної енергії виконані належним чином та у повному обсязі, відтак, відсутні правові підстави для покладення на відповідача будь-яких додаткових грошових зобов`язань поза межами погодженої суми.

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як з`ясовано судом, 24 вересня 2025р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філія Державного «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Чорноморськ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СК ЕНЕРДЖІ ГРУП» укладено договір № 141-В-ЧФ-25 про постачання електричної енергії споживачу.
Як з`ясовано судом, умовами п. 2.3. Договору сторонами було визначено, що очікуваний загальний обсяг споживання електричної енергії, визначаються Сторонами в Договорі та складає 2500000 кВт.год.
Відповідно до пункту 5.2 Договору, загальна ціна договору становить 18983400,00грн з ПДВ.
Матеріали справи містять Акт приймання-передачі електричної енергії №4918 від 31.10.2025р. на суму 9111234,70 грн., обсягом – 1199895 кВт/год., Акт приймання-передачі електричної енергії №5388 від 30.11.2025р. на суму 9872165,30 грн., обсягом – 1300105 кВт/год. та Акт приймання-передачі електричної енергії №5434 від 30.11.2025р. на суму 246024,86 грн., обсягом – 32400 кВт/год.
Як з`ясовано судом, та визнано обома сторонами за час розгляду справи, відповідачем було здійснено сплату за електричну енергію за Актом приймання-передачі електричної енергії №4918 від 31.10.2025р. та за Актом приймання-передачі електричної енергії №5388 від 30.11.2025р. 
Станом на момент розгляду справи, неоплаченим залишається Акт приймання-передачі електричної енергії №5434 від 30.11.2025р. на суму 246024,86 грн., обсягом – 32400 кВт/год., у зв`язку з чим суд зазначає наступне.
Судом враховано, що умовами укладеного між сторонами Договору визначено, що зміна вартості (ціни) електричної енергії може відбуватися відповідно до умов Закону України «Про публічні закупівлі» за умови, що зазначені зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в Договорі. Істотні умови цього Договору не можуть зманюватися після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами в повному обсязі, кpiм випадків, передбачених ст. 41 Закону України «Про публічні закупiвлi» та iз врахуванням «Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану України та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування», які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022р. №1178.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії", постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.
Пунктом 2.3.13 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого постановою № 312 від 14.03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі – ПРРЕЕ) визначено, що обсяги спожитої електричної енергії визначаються за розрахунковий період, який становить 1 календарний місяць. Дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийомупередачі проданих товарів та/або наданих послуг (пункт 4.3 розділу IV ПРРЕЕ).
Згідно п. 4.12 ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії.
Відповідно до довідок Акціонерного товариства «ДТЕК Одеські Електромережі» від 11.02.2026р. №101/29/03-1805 та від 30.03.2026р. №101/29/03-5160 вбачається, що обсяг розподіленої електричної енергії та віднесеної до постачальника у листопаді 2025р. складає 1332505 кВт/год та у жовтні 2025р. - 1199895 кВт/год.
Отже, предметом спору у цій справі, є стягнення з відповідача вартості спожитої ним електричної енергії, яка поставлена позивачем у більшій кількості, ніж це передбачено укладеним договором, тобто, електрична енергія набута відповідачем без достатньої правової підстави, а також пені, 3% річні та інфляційних втрат.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно з пунктом 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі №910/9072/17).
Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.
Водночас майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони, в порядку виконання договірного зобов`язання, не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.08.2018 у справі №334/2517/16-ц, від 13.01.2021 у справі №539/3403/17, від 27.01.2021 у справі №910/16334/19, від 04.03.2021 у справі №910/15621/19, від 07.12.2021 у справі №910/13182/20 та від 10.02.2022 у справі №918/339/21.
Частиною першою статті 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (частина друга статті 1213 Цивільного кодексу України).
Приймаючи до уваги, що Державним підприємством “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філія Державного “Адміністрація морських портів України” (адміністрація морського порту Чорноморськ) було спожито електричну енергію понад обсяги, що визначені сторонами у п. 2.3. Договору та Додатку № 3 до Договору (2500000 кВт/год.), тобто без достатньої правової підстави, суд приходить до висновку, що спожита електрична енергія в обсязі 32400 кВт/год не може бути повернута Товариству з обмеженою відповідальністю "СК ЕНЕРДЖІ ГРУП" в натурі, отже, відповідач повинен відшкодувати позивачу її вартість, на підставі частини другої статті 1213 Цивільного кодексу України, у розмірі 246024,86 грн.

Стосовно стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке. 
Згідно з ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.
Під випадком ("casus") в практиці розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обов`язкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник віднісся до свого зобов`язання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобов`язаний або якщо на місці боржника була б інша особа.
Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Умовами п.9.2. Договору визначено, зокрема, що Постачальник має право вимагати від Споживача відшкодування збитків, а Споживач відшкодовує збитки, понесені Постачальником, виключно у разі порушення Споживачем строків розрахунків з Постачальником за кожен день прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу. 
Із наведеного випливає, що штраф, пеня, 3% річних та інфляційні втрати сплачуються боржником у разі прострочення ним виконання договірного зобов`язання з його вини.
Водночас, виходячи з вимог ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. ІІри цьому доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування “поза розумним сумнівом” ( “beyond reasonable doubt” ). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням “балансу ві ро гідностей” ... Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри”.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що з огляду на те, що позивач здійснив нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне розрахування з боку відповідача за поставлену йому електричну енергію, слід дослідити підстави невиконання боржником своїх зобов`язань за Договором.
Досліджуючи матеріали даної справи судом з`ясовано, що в матеріалах справи відсутні докази скерування позивачем на адресу відповідача Акту приймання-передачі №5434 від 30.11.2025 (період споживання 29.11.25-30.11.2025) 32400 кВт/год на суму 246024,86 грн. та позивачем на виконано зобов`язання, передбачене п. 7.2.3. Договору, за яким визначено, що постачальник зобов`язується до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надати споживачу оригінали рахунків та актів приймання-передачі електричної енергії за розрахунковий місяць.
Отже, позивач мав би надати суду належні докази, на підтвердження факту скерування відповідачу Акту приймання-передачі №5434 від 30.11.2025р., як факту обізнаності відповідача про суму, яка підлягає оплаті з боку відповідача.
Проте, як вже з`ясовано судом, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що в останніх відповідних доказів не міститься. У матеріалах справи не міститься жодного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на підтвердження отримання відповідачем будь-якого відповідного відправлення від позивача або розписки в особистому отриманні Акту приймання-передачі № 5434 від 30.11.2025р.
Крім того, суд зазначає, що застосування відповідальності за невиконання зобов`язання у вигляді нарахування пені можливе на підставі узгодженої сторонами відповідальності на підставі укладеного між ними Договорі, тоді як правовою природою стягнення боргу у даній справі є споживання електричної енергії без правової підстави, стягнення якої відбувається на підставі частини другої статті 1213 Цивільного кодексу України.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.
У даному випадку суд звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Отже, оцінюючи в сукупності наведене, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача в невиконанні зобов`язань зі сплати спожитої електричну енергію понад обсяги, що визначені сторонами у п. 2.3. Договору та Додатку № 3 до Договору, в обсязі 32400 кВт/год, оскільки позивачем не доведено належне направлення відповідачу та отримання останнім акту та рахунку для підтвердження обізнаності відповідача про нараховану йому суму до сплати.
Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, щодо відсутності підстав задля задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, а також 3% річних та інфляційних нарахувань. 
Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовних вимог зі стягненням з відповідача боргу у розмірі 246024,86 грн.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2952,31 грн. покладаються на відповідача, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог.
Суд зазначає, що надлишково сплачений судовій збір у розмірі 827,25 грн. буде повернуто позивачу після подання відповідного клопотання до суду, оскільки позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4136,28 грн., тоді як вірна сума судового збору, із застосуванням коефіцієнту 0,8% становить – 3309,03 грн. 
Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "СК ЕНЕРДЖІ ГРУП" – задовольнити частково.
2.Стягнути з Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філія Державного “Адміністрація морських портів України” (адміністрація морського порту Чорноморськ) (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, 6; ЄДРПОУ 38727770) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СК ЕНЕРДЖІ ГРУП" (01024, м.Київ, вул. Шовковична, 30 А, оф. 23; ЄДРПОУ 43801489) суму боргу у розмірі 246024 (двісті сорок шість тисяч двадцять чотири) грн. 86 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2952 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) грн. 31 коп. 
3.В іншій частині позову – відмовити.

Повне рішення складено 10 червня 2026 р.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко