Ухвала

11 червня 2026 року
м. Київ

справа № 212/644/26
провадження № 61-7638ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду м.Кривого Рогу від 18 березня 2026 року у складі судді: Дехти Р. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Акуленка В. В., Бондар Я. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 є законним співвласником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується правовстановлюючими документами. Починаючи з липня 2025 року право позивача порушується шляхом створення перешкод у користування житлом. До квартири незаконно проникли та змінено замки, внаслідок чого позивач позбавлений користуватися своєю власністю.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд:
усунути перешкоди у користуванні належною позивачу квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; 
зобов`язати відповідача припинити дії, що полягають у створенні перешкод у доступі позивача до житла; 
заборонити стороннім особам, які не мають правових підстав, перебувати, проживати та користуватися зазначеною квартирою; 
зобов`язати забезпечити позивачу безперешкодний доступ до належного позивача житла; 
зобов`язати відповідача не чинити перешкод та забезпечити позивачу можливість доступу до квартири з метою вилучення (забирання) належних позивачу на праві власності особистих речей.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 18 березня 2026 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

08 червня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
касаційна скарга подається на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України;
у цій справі необхідний висновок щодо застосування статті 391 ЦК України саме до ситуації, коли співвласник перебуває за межами України, діє через представника, не має самостійного доступу до квартири, ключів, тамбуру та речей, а доступ фактично залежить від волі іншого співвласника. Отже, наявні висновки Верховного Суду щодо зміни замків, ненадання ключів і обмеження доступу до квартири свідчать про подібний правовий підхід, який апеляційний суд не врахував. Водночас відсутній висновок Верховного Суду щодо більш вузького питання: чи є перешкодою за статтею 391 ЦК України залежний доступ співвласника, який перебуває за кордоном, діє через представника, не має ключів від квартири і тамбуру, а доступ до речей залежить від погодження іншого співвласника;
у цій справі суди мали встановити не формальне питання, чи мав місце одноразовий конфлікт біля дверей квартири, а головну юридично значущу обставину: чи мав скаржник як співвласник реальний самостійний доступ до квартири, ключів, тамбуру та речей, чи такий доступ був поставлений у залежність від волі відповідача. Саме ця обставина є визначальною для правильного застосування статті 391 ЦК України. Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 сформулював правовий висновок, відповідно до якого стаття 391 ЦК України надає власнику, у тому числі власнику житлового приміщення, право вимагати усунення порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним є наявність у позивача права власності та встановлення перешкод у користуванні власністю; при цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Цей висновок надалі застосовувався Верховним Судом, зокрема у постанові від 30 вересня 2025 року у справі № 705/1744/16-ц;
суди попередніх інстанцій не врахували, що у справах про усунення перешкод у користуванні житлом фізичний доступ до квартири не є другорядною побутовою обставиною. Якщо замки змінені, ключі від нового замка перебувають у відповідача, а позивач або його представники можуть потрапити до квартири лише після погодження з відповідачем, то спір стосується не абстрактного порядку користування, а фактичної залежності реалізації права власності від волі іншої особи;
перебування позивача за межами України не припиняє його права власності та не позбавляє можливості реалізовувати це право через представника. Отже, суди мали оцінити не сам факт перебування позивача за кордоном, а те, чи мав він реальну можливість через представника отримати самостійний доступ до квартири, ключів, тамбуру та речей. Наявність довіреності, посвідченої 22 вересня 2023 року консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку, мала бути оцінена судами у зв`язку зі статтями 237, 244, 316, 317, 319 ЦК України та статтями 58, 60 ЦПК України. Суди не надали відповіді на питання, чи міг представник позивача самостійно отримати доступ до квартири, ключів, тамбуру та речей без погодження з відповідачем;
у постанові Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 сформульовано підхід, відповідно до якого стаття 391 ЦК України захищає власника від перешкод у користуванні майном, а визначальним є наявність права власності та встановлення факту перешкод у користуванні майном. Постанова Верховного Суду від 14 лютого 2025 року у справі № 755/12571/23, провадження № 61-8679св24, є релевантною для цієї справи, оскільки у ній предметом розгляду було усунення перешкод у користуванні квартирою, зокрема в контексті зміни замків, ненадання ключів і неможливості співвласника потрапити до житла. З урахуванням цієї практики передача ключів та забезпечення фізичного доступу до квартири не можуть розглядатися як другорядні або технічні питання. Це є реальний спосіб усунення перешкод у користуванні житлом за статтею 391 ЦК України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Особа, яка подала касаційну скаргу, у касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. ОСОБА_1 вказує, що у цій справі таким питанням є: чи є відсутність у співвласника самостійного, безумовного і незалежного доступу до квартири, ключів, тамбуру та речей, коли такий доступ залежить від волі іншого співвласника, перешкодою у користуванні майном у розумінні статті 391 ЦК України. Це питання не зводиться до переоцінки доказів. Воно стосується правильного розуміння змісту статей 316, 317, 319, 321, 358, 391 ЦК України та меж реалізації права співвласника на користування спільним майном. Ураховуючи наведену у касаційній скарзі практику Верховного Суду, у цій справі питання ключів, тамбуру та самостійного доступу не є побутовою деталлю. Це питання правильного застосування статті 391 ЦК України до ситуації, коли співвласник фактично не може реалізувати право користування майном без волі іншої особи. Окрім цього, ОСОБА_1 вказує у касаційній скарзі, що справа має для нього виняткове значення, оскільки оскаржувані рішення фактично залишають його у ситуації, за якої право власності на частку квартири існує формально, але не забезпечує реального доступу до квартири, ключів, тамбуру та особистих речей. Таке становище суперечить статтям 316, 317, 319, 321 ЦК України, за змістом яких власник здійснює право власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а право власності є непорушним. Також, особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що існує ризик неможливості спростувати встановлені судами висновки в інших провадженнях. У цій справі висновки судів про нібито недоведеність перешкод можуть бути використані проти скаржника в інших цивільних справах між співвласниками, а також у матеріалах кримінального провадження щодо можливого незаконного проникнення до житла, зміни замків і контролю доступу. Такий ризик є реальним, оскільки між співвласниками вже існують інші цивільні провадження щодо тієї самої квартири, зокрема справи № 212/14119/25, № 212/14112/25 та № 212/14089/25 про стягнення коштів за користування частками квартири. У цих справах інші співвласники посилаються на фактичне користування квартирою, фактичну модель користування та майнові наслідки такого користування. Тому висновки судів у справі № 212/644/26 щодо «недоведеності» перешкод у доступі можуть бути використані проти скаржника в інших спорах, що підтверджує необхідність касаційного перегляду. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, в чому проявляється виняткове значення для нього цієї справи. ОСОБА_1 також не обґрунтовує, які обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, він позбавлений можливості спростувати при розгляді інших справ. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа має виняткове значення для позивача.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене судове рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков