ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/938/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої – судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області до Синевирської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Хустська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Синевирської сільської ради, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Синевирської сільської ради щодо незабезпечення розроблення та подання на затвердження сесії Синевирської сільської ради місцевого плану управління відходами Синевирської територіальної громади та зобов`язати Синевирську сільську раду розробити та подати на затвердження сесії Синевирської сільської ради місцевий план управління відходами Синевирської територіальної громади.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Синевирською сільською радою місцевий план управління відходами на даний час не розроблений, на офіційному сайті сільської ради відсутня інформація щодо початку роботи над його проектом, що є порушенням вимог ст. 49, 52 Закону України «Про управління відходами» та свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування. 
Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та надано достатній строк для подання відзиву на позовну заяву.
Державна екологічна інспекція у Закарпатській області надала до суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що Синевирською сільською радою допущено бездіяльність, яка полягає у тому, що на території Синевирської територіальної громади не розроблено та не затверджено місцевий план управління відходами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків. 
Судом встановлено, що Хустська окружна прокуратура звернулася із листом від 30 січня 2026 року № 07.54/1-627вих-26 до Синевирського сільського голови, в якому просила, повідомити про те, чи розроблено та затверджено місцевий план управління відходами на території Синевирської територіальної громади із надання належним чином завірених копій підтверджуючих документів. 
Відповідно до листа Синевирської сільської ради від 06 лютого 2026 року № 971-26 повідомлено, що станом на 06 лютого 2026 року місцевий план управління відходами на території Синевирської сільської ради не розроблено та не затверджено.
Хустська окружна прокуратура звернулася із листом від 04 лютого 2026 року № 0754/1-724вих26 до Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, в якому просила повідомити про вжиті заходи з метою розроблення та затвердження Синевирською сільською радою місцевого плану управління відходами та території Синевирської сільської ради. 
Державна екологічна інспекція у Закарпатській області листом від 09 лютого 2026 року № 403-04 повідомила, що Синевирською сільською радою на даний час не розроблено та не затверджено місцевий план управління відходами. Також повідомлено, що Інспекція не зверталася до суду з позовом до Синевирської сільської ради про оскарження бездіяльності та зобов`язання вжити заходів з метою розроблення та затвердження відповідного місцевого плану управління відходами. 
Вважаючи бездіяльність відповідача, що полягає у незабезпеченні розроблення та подання на затвердження місцевого плану управління відходами Синевирської територіальної громади, протиправною та такою, що порушує норми природоохоронного законодавства, прокурор звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до статті 121 Конституції України на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів громадян і держави в судах у випадках визначених законом.
Право на звернення прокурора або його заступника до адміністративного суду в інтересах держави передбачено ст. 24 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 №1697-VII (далі – Закон №1697) та ст. 53 КАС України.
Частиною 2 ст. 23 Закону №1697 передбачено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 53 КАС України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначив, що він звернувся з метою захисту інтересів держави у сфері контролю за дотриманням вимог природоохоронного законодавства, а саме – з питань управління відходами Ужгородської територіальної громади, оскільки орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій – Державна екологічна інспекція України у Закарпатській області самостійно необхідні заходи не вживала.
Оцінюючи наявність в прокурора повноважень на самостійне звернення до суду з даним позовом, суд враховував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18, відповідно до яких сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Окрім того, правовий висновок про те, що прокурор уповноважений звертатися до суду для захисту інтересів держави в суді в особі органу, до компетенції якого належить захист інтересів держави у відповідній сфері, у разі невиконання або неналежного виконання цим органом своїх повноважень, міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, та Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 926/14/19, від 01.06.2021 у справі № 910/11956/20 та від 09.06.2021 у справі № 920/839/20.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях застосовувала підхід до розуміння протиправної бездіяльності. Так, протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Така правова позиція була викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), від 27.02.2020 у справі №800/304/17, від 07.07.2021 у справі №9901/345/20, від 08.09.2022 у справі №9901/276/19, від 30.05.2024 у справі №9901/506/21.
У справі, що розглядається, прокурор обґрунтовує бездіяльність відповідача тим, що він не вживав заходів щодо розроблення та подання на затвердження місцевого плану управління відходами.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно ч. 1 ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.
Пунктами “а”, “и” ч. 1 ст. 9 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” передбачено, що кожний громадянин має право на безпечне для його життя та здоров`я навколишнє природне середовище, а також на оскарження у судовому порядку рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб щодо порушення екологічних прав громадян у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до статті 50 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, екологічна безпека є такий стан навколишнього природного середовища, при якому забезпечується попередження погіршення екологічної обстановки та виникнення небезпеки для здоров`я людей.
Екологічна безпека гарантується громадянам України здійсненням широкого комплексу взаємопов`язаних політичних, економічних, технічних, організаційних, державно-правових та інших заходів.
Статтею 6 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” визначено, що з метою проведення ефективної і цілеспрямованої діяльності України по організації і координації заходів щодо охорони навколишнього природного середовища, забезпечення екологічної безпеки, пом`якшення наслідків зміни клімату та адаптації до неї, раціонального використання і відтворення природних ресурсів на перспективу розробляються і приймаються державні цільові, міждержавні, місцеві програми.
Відповідно до ст. 15 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, зокрема, забезпечують реалізацію екологічної політики України, екологічних прав громадян; дають згоду на розміщення на своїй території підприємств, установ і організацій у порядку, визначеному законом; затверджують місцеві екологічні програми.
Згідно ст. 19 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі охорони навколишнього природного середовища в межах своєї компетенції, зокрема організують розробку місцевих екологічних програм.
Вказане кореспондується також з передбаченими Законом України “Про місцеве самоврядування в Україні” повноваження, зокрема підготовка і подання на затвердження ради проектів місцевих програм охорони довкілля, участь у підготовці загальнодержавних регіональних програм охорони довкілля (пп. 2 пункту “а” ч. 1 ст. 33 Закону), організація управління побутовими відходами, розроблення та реалізація місцевих планів управління відходами (пп. 6, 15 п. “а” ч. 1 ст. 30 Закону).
Правові, організаційні, економічні засади діяльності щодо запобігання утворенню, зменшення обсягів утворення відходів, зниження негативних наслідків від діяльності з управління відходами, сприяння підготовці відходів до повторного використання, рециклінгу і відновленню з метою запобігання їх негативному впливу на здоров`я людей та навколишнє природне середовище регламентуються нормами Закону України “Про управління відходами” від 20.06.2022 №2320-IX (далі – Закон №2320).
Управління відходами в розумінні п. 38 ч. 1 ст. 1 Закону №2320 це комплекс заходів із збирання, перевезення, оброблення (відновлення, у тому числі сортування, та видалення) відходів, включаючи нагляд за такими операціями та подальший догляд за об`єктами видалення відходів.
Статтею 49 Закону №2320 передбачено, що плани управління відходами розробляються на національному, регіональному та місцевому рівнях, а також на рівні підприємств, організацій та установ. 
Національний, регіональні та місцеві плани управління відходами розробляються на основі даних, отриманих у результаті статистичних спостережень, адміністративних даних центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, а також даних обліку та звітності, наданих підприємствами, установами, організаціями.
Проекти національного, регіональних та місцевих планів управління відходами підлягають стратегічній екологічній оцінці та після їх затвердження оприлюднюються шляхом розміщення на офіційному веб-сайті органу, що їх затверджує.
Відповідно до п. 3 ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст.26 Закону №2320, розроблення та реалізація місцевих планів управління відходами віднесено до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, а їх затвердження - до повноважень сільських, селищних, міських рад.
Згідно частин 1, 2, 6 статті 52 вказаного Закону року, регіональні плани управління відходами розробляються для кожної області протягом року після набрання чинності Національним планом управління відходами. Порядок розроблення та затвердження регіональних планів управління відходами затверджується Кабінетом Міністрів України.
Регіональні плани управління відходами розробляються та затверджуються Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними державними адміністраціями, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. Проекти регіональних планів погоджуються із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері управління відходами, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Регіональний план управління відходами охоплює всю територію відповідної області, міста Києва чи Севастополя, Автономної Республіки Крим.
Регіональні плани управління відходами є основою для розроблення місцевих планів управління відходами.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 52 Закону №2320 місцеві плани управління відходами розробляються та затверджуються для кожної територіальної громади.
Порядок розроблення, погодження та затвердження місцевих планів управління відходами затверджується Кабінетом Міністрів України.
Місцеві плани управління відходами розробляються протягом одного року з дня набрання чинності регіональним планом управління відходами у відповідній області.
Місцеві плани управління відходами мають узгоджуватися з регіональними планами управління відходами. Цільові показники, встановлені регіональними планами управління відходами, є обов`язковими для перенесення до місцевих планів управління відходами і можуть бути скориговані лише на підставі обґрунтування, наведеного в місцевому плані управління відходами.
На виконання вказаних вимог Закону №2320 Постановою Кабінету Міністрів України №947 від 05.09.2023 затверджено Порядок розроблення, погодження та затвердження місцевих планів управління відходами (далі – Порядок).
Згідно пунктів 2, 3 вказаного Порядку місцевий план управління відходами - документ державного планування, що містить комплекс взаємозв`язаних завдань і заходів, узгоджених за строками та ресурсним забезпеченням з усіма заінтересованими виконавцями, спрямованих на забезпечення сталого управління відходами в населених пунктах в межах території територіальної громади з урахуванням принципів співробітництва органів місцевого самоврядування, сформованих на підставі оцінки поточного стану сфери управління відходами та вже розроблених моделей.
Місцевий план розробляється розробником на виконання п. 1 ч. 2 ст. 26 Закону №2320. Розробником є виконавчі органи сільських, селищних, міських рад.
Відповідно до п. 5 Порядку, розробник: розміщує на офіційних веб-сайтах органів місцевого самоврядування інформацію про початок роботи над проектом місцевого плану, яка повинна включати інформацію про утворення робочої групи; строки подання заявок на долучення до робочої групи; строки і форму подання пропозицій до проекту місцевого плану; утворює робочу групу для підготовки пропозицій до проекту місцевого плану та узгодження позицій до них, до складу якої можуть входити за згодою представники суб`єктів місцевого розвитку; розробляє проект місцевого плану з урахуванням пропозицій робочої групи; проводить громадські обговорення проекту місцевого плану, у тому числі в онлайн-форматі відповідно до статті 12 Закону України “Про стратегічну екологічну оцінку”; доопрацьовує проект місцевого плану за результатами громадських обговорень; оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті звіт про результати розгляду пропозицій суб`єктів місцевого розвитку до проекту місцевого плану.
Місцевий план затверджується сільськими, селищними, міськими радами для кожної територіальної громади (п. 8 Порядку).
Отже, аналіз наведених вище нормативно-правових актів свідчить про те, що обов`язок щодо реалізації державної політики у сфері поводження з відходами на місцевому рівні покладено на місцеві ради та їх виконавчі органи. Останні, в свою чергу зобов`язані у встановлені законодавством строки розробити та затвердити місцевий план управління відходами.
Для реалізації національної політики у Закарпатській області на виконання указів Президента України від 24 лютого 2022 року№ 64/2022 „Про введення воєнного стану в Україні” (зі змінами), № 68/2022 „Про утворення військових адміністрацій”, постанови Кабінету Міністрів України від 30 червня 2023 року № 667 „Про затвердження Порядку розроблення та затвердження регіональних планів управління відходами”, наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 16.04.2024 № 403 „Про затвердження Методичних рекомендацій з розроблення регіональних планів управління відходами”, на підставі погодження Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Міністерства розвитку громад та територій України, з метою реалізації Національної стратегії управління відходами до 2030 року, впровадження етапів поводження з відходами та поліпшення екологічної ситуації в області розроблено Регіональний план управління відходами Закарпатської області до 2034 року, який затверджено розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації – начальника Закарпатської обласної військової адміністрації №424 від 23.06.2025.
Разом з тим, відповідач місцевий план управління відходами на даний час не розробив, жодних дій, передбачених п. 5 Порядку, не вчиняв. Вказане, на думку суду, свідчить про невиконання відповідачем вимог ст. 52 Закону №2322 та Порядку.
З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Позивачем доведено правомірність звернення до суду з позовом та наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Синевирської сільської ради щодо незабезпечення розроблення та подання на затвердження місцевого плану управління відходами Синевирської територіальної громади та зобов`язання відповідача розробити та подати на затвердження сесії Синевирської сільської ради місцевий план управління відходами Синевирської територіальної громади. 
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
У відповідності до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. 
З огляду на вищенаведене положення ч. 2 ст. 139 КАС України, судовий збір у даній справі з відповідача стягненню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 
ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Хустської окружної прокуратури (Закарпатська область, м. Хуст, вул. 900-річчя Хуста, буд. 16, код ЄДРПОУ 0290996725) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області (Закарпатська область, Ужгород, вул. Швабська, буд. 14, код ЄДРПОУ 38015668) до Синевирської сільської ради (Закарпатська область, Хустський район, с. Синевир, буд. 1066, код ЄДРПОУ 04350889) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
2. Визнати протиправною бездіяльність Синевирської сільської ради щодо незабезпечення розроблення та подання на затвердження сесії Синевирської сільської ради місцевого плану управління відходами Синевирської територіальної громади.
3. Зобов`язати Синевирську сільську раду розробити та подати на затвердження сесії Синевирської сільської ради місцевий план управління відходами Синевирської територіальної громади.
4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Н.Д. Маєцька