ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

01 червня 2026 року   Справа № 903/347/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Мельник О.В. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Волинської митниці 
на рішення Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 
(ухвалене о 15:27 год. у м. Луцьку, повний текст складено 27.03.2026)
у справі № 903/347/25 (суддя Бідюк С. В.) 
за позовом Волинської митниці
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут"
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 552 279 грн 81 коп.
за участю представників сторін:
від позивача - Наумчук Р.П.;
від відповідача - Корнійчук І.М.

ВСТАНОВИВ:

Волинська митниця звернулася до Господарського суду Волинської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" про визнання недійсними додаткових угод № 4 від 11.08.2023, №10 від 17.09.2021 до Договору № 23.21/241-7 від 18.01.2021 та стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" на користь Державної митної служби України в особі Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України 552 279 грн 81 коп.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення норм Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки внаслідок укладання спірних правочинів ціна на одиницю товару була збільшена більш ніж на 10 %.
Вважає, що спірні додаткові угоди до договору слід визнати недійсними, а безпідставно отримані відповідачем кошти – повернути.

Господарський суд Волинської області рішенням від 19.03.2026 у справі № 903/347/25 позов задовольнив частково. Визнав недійсною додаткову угоду № 4 від 11.08.2023 (№432-23/23-23/316/1-23/4), укладену між Державною митною службою України в особі Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут", до договору №23-23/316/1-23 про постачання електричної енергії споживачу від 02.01.2023. 
Визнав недійсною додаткову угоду №10 від 15.01.2024 (№6-24/23-23/316/1-23/10), укладену між Державною митною службою України в особі Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут", до договору №23-23/316/1-23 про постачання електричної енергії споживачу від 02.01.2023 в частині визначення вартості електричної енергії з урахуванням витрат та вартості послуг Постачальника – 5,319516 грн, виходячи з того, що ціна електричної енергії підлягає застосуванню у розмірі 3,90436 грн за 1 кВт*год з урахуванням витрат та вартості послуг Постачальника. 
Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" на користь Державної митної служби України в особі Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України 306 946 грн 38 коп. та 6 376 грн витрат по сплаті судового збору. Відмовив у позові в частині стягнення 245 333 грн 43 коп.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із наявності підстав для визнання недійсною в цілому додаткової угоди № 4 до договору, оскільки вона укладена з порушенням вимог ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Частково задовольняючи позов про визнання недійсною додаткової угоди № 10, суд виснував про те, що такий правочин є правомірним лише в частині зміни регульованого тарифу, але не в частині зміни ціни електроенергії як товару.
Враховуючи результати вирішення спору щодо вимог про визнання додаткових угоди №4 та №10 недійсними, суд виснував, що вартість фактично поставленої електроенергії мала визначатися за ціною 5,319516 грн/кВт.
За результатами здійсненого судом розрахунку встановлено, що сума надмірно сплачених коштів за спірними додатковими угодами становить 306 946 грн 38 коп., які підлягають поверненню, як безпідставно набуті. 
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 6, 11, 203, 204, 215, 216, 334, 525, 526, 632, 651, 652, 655, 692, 712, 714, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. ст. 1, 3, 41 Закону України "Про публічні закупівлі", ст. ст. 1, 3, 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг".

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Волинська митниця звернулася з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі № 903/347/25 скасувати в частині визнання недійсною додаткової угоди №10 від 15.01.2024 (№6-24/23-23/316/1-23/10), укладеної між Державною митною службою України в особі Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут", до договору №23-23/316/1-23 про постачання електричної енергії споживачу від 02.01.2023 в частині визначення вартості електричної енергії з урахуванням витрат та вартості послуг Постачальника – 5,319516 грн, виходячи з того, що ціна електричної енергії підлягає застосуванню у розмірі 3,90436 грн за 1 кВт*год з урахуванням витрат та вартості послуг Постачальника, а також відмови в позові в частині стягнення 245 333 грн 43 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Судом не враховано, що ціна товару, згідно п.5.2 умов Договору про закупівлю №23-23/316/1-28, визначається в кожному конкретному випадку в додатку 2 до Договору Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за ціною, яка зазначена у Додатку2 до Договору. Ціна за 1 кВт год не включає вартість послуг з розподілу електричної енергії, які оплачуються споживачем самостійно.
Пунктом 2 додаткової угоди №10 від 15.01.2024 до вищевказаного договору про закупівлю, у зв`язку із зміною регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) №2322 від 09.12.2023 Сторони дійшли взаємної згоди в частині зміни ціни за одиницю та викласти в новій редакції Додаток 2. 
Судом не враховано, що згідно Додатку №2 до вищевказаної угоди ціна за одиницю (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) становить 5,858317 грн/кВт*год, тому суд, не вправі самостійно розбивати структуру ціни товару та її перераховувати, тим паче змінювати, навіть з урахуванням регульованого тарифу.
Виключно зміна регульованих цін ( тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару.
Відповідачем без допустимого обґрунтування підстав ініційовано укладання додаткової угоди. У свою чергу, укладення сторонами Договору додаткової угоди з необґрунтованим збільшенням ціни за товар та зменшенням його кількості, жодним чином не відповідає принципу максимальної економії та ефективності.
Визнання недійсною Додаткової угоди №4 тягне за собою визнання недійсною Додаткової угоди №10, оскільки вказана додаткова угода мала фіксовану ціну за одиницю товару, а тому є похідною від попередньої додаткової угоди та автоматично незаконною, оскільки без попередньої додаткової угоди ціна за послідуючими угодами фактично перевищуватиме ціну за одиницю товару більше, ніж на 10%.
Оскільки, вищевказані додаткові угоди є недійсними, то розрахунок за поставлену електричну енергію повинен здійснюватися за ціною, вказаною в Додатковій угоді №3 до Договору, а саме 5,806153 грн за 1 кВт*год.
За наведеного скаржник вважає, що висновки суду є безпідставними та такими, що суперечать положенням законодавства, правовим позиціям Верховного Суду.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" подало суду відзив у якому зазначає таке.
Відповідачем документально підтверджено наявність підстав для укладення оспорюваної угоди.
Тариф на послуги з передачі електричної енергії встановлюються НКРЕКП та жодним чином не залежать від волі та дій постачальника.
Додатковою угодою №10 не змінювалась ціна електричної енергії як товару, а виключно було змінено регульований тариф на передачу електричної енергії, встановлений постановою НКРЕКП від 09.12.2023 №2322. Ця складова є не комерційною частиною ціни, а регулюється уповноваженим державним органом відповідно до чинного законодавства.
Додаткова угода №10 є самостійною угодою, обґрунтованою відповідними нормативно-правовими актами та положеннями укладеного договору, та не є похідною від Додаткової угоди №4. Відтак, її дійсність не залежить від юридичної долі інших додаткових угод.
Доводи скаржника щодо наявності у відповідача безпідставно отриманих коштів у зв`язку з укладенням додаткових угод №4 від 11.08.2023 та додаткової угоди №10 від 15.01.2024 не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на некоректному розрахунку.
Подання позову та апеляційної скарги саме від Волинської митниці є таким, що подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати, оскільки Волинська митниця обліковується не як самостійна юридична особа, а як філія (відокремлений підрозділ) Державної митної служби України, що згідно п.2 ч.1 ст. 264 ГПК є підставою для закриття апеляційного провадження.
За наведеного відповідач просить залишити апеляційну скаргу Волинської митниці без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі №903/347/25 – без змін.

У відповіді на відзив позивач вказує, що відповідно до наказу Державної митної служби України від 19.10.2020 №460 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених підрозділів" з метою забезпечення належного здійснення митної політики в частині реалізації концепції єдиної юридичної особи та визначення умов належного її функціонування, серед інших, утворено Волинську митницю як відокремлений підрозділ Державної митної служби України.
Згідно наказу Державної митної служби України від 30.06.2021 №472 "Про початок здійснення митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України покладених на них функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи установлено митницям як відокремленим підрозділам Державної митної служби України розпочато з 00 год. 00 хв. 01 липня 2021 року здійснення покладених на них Митним кодексом України, законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, Положеннями, затвердженими наказом Держмитслужби від 29.10.2020 №489 "Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби, функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи".
Так, з 01.07.2021 розпочато роботу Волинської митниці як відокремленого підрозділу.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 03.12.2020 проведено державну реєстрацію Волинської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України.
Згідно п.1 Положення про Волинську митницю, затвердженого наказом №489 Волинська митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності безпосередньо здійснює державну митну справу, забезпечує виконання завдань, покладених на митні органи, а також реалізацію делегованих повноважень Державної митної служби України.
При цьому, згідно пп. 7 п. 6 Положення про Волинську митницю, затвердженого наказом №489, митниця має право звертатися до суду у випадках, передбачених законодавством.
Посилання відповідача на відсутність у митниці права на звернення до господарського суду та подання апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.
Волинська митниця є державним органом та суб`єктом владних повноважень, який відповідно до покладених на нього функцій, реалізує державну митну політику та діє в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, та має належну процесуальну правосуб`єктність.
З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що доводи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу є декларативними, не підтвердженими належними засобами доказування, а тому не підлягають врахуванню.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 01.06.2026 представниця скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення було порушено норми матеріального права. Просила рішення Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі № 903/347/25 скасувати в частині відмови в позові, ухвалити в цій частині нове – про задоволення позову.
Представниця відповідача в судовому засіданні заявила, що з доводами скаржника не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Просила суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представниць сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження в цій справі, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що за результатами проведеної процедури закупівлі 02.01.2023 між Державною митною службою України в особі Волинської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (Споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" (Постачальник) укладено Договір №23-23/316/1-28 про постачання електричної енергії споживачу (далі – Договір; т. 1, а. с. 42-48).
Згідно п.2.1 Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Цього Договору.
Відповідно до п. 2.3. Договору кількість (обсяг) електричної енергії, яка постачається за цим Договором визначено у Додатку 1 та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені від реального фінансування видатків шляхом укладення додаткових угод.
Строк (термін) поставки товару: по 31.12.2023 включно.
Загальна сума цього Договору становить 7 692 763 грн 50 коп. (п.5.1 Договору).
Ціна за одиницю товару визначається у Додатку 2 до Договору. Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за ціною, яка зазначена в Додатку 2 до Договору. Ціна за 1 кВт.год не включає вартість послуг з розподілу електричної енергії, які оплачуються Споживачем самостійно (п.5.2 Договору).
У відповідності до Додатка №2 до Договору ціна за одиницю (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) становить 5,10 грн/кВт.
Згідно з Додатком 1 Постачальник зобов`язується передати (поставити) Споживачу електричну енергію у кількості 1508,385 тис. кВт.
Пунктом 5.3 Договору встановлено, що ціна за одиницю товару за цим Договором може змінюватись з дотримуванням Сторонами норм, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі" з урахуванням Особливостей, що оформлюються додатковою угодою, у порядку, визначеному у Додатку 3 до цього Договору. У разі незгоди із зміною ціни чи інших умов Договору Споживач має право ініціювати процедуру дострокового припинення (розірвання) Договору відповідно до законодавства України та умов цього Договору. У разі відмови Споживача від зміни ціни або інших умов Договору, що запропоновані постачальником, а також у разі відсутності відповіді Споживача на таку пропозицію Постачальника протягом 10 днів з дня її отримання. Постачальник має право в односторонньому порядку припинити (розірвати) Договір в порядку передбаченому цим Договором.
Згідно з п. 13.2. Договору умови цього Договору можуть бути змінені за згодою Сторін у порядку, визначеному законодавством України, шляхом укладання Сторонами додаткової угоди до цього Договору. Істотні умови цього Договору можуть змінюватися у випадках, передбачених пунктом 19 Особливостей.
Пунктом 6 Порядку зміни умов договору (Додаток 3 до Договору) встановлено, що істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених пунктом 19 Особливостей.
Згідно п.6.2. Додатку 3 погодження зміни ціни товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення.
У разі коливання ціни товару на ринку, зацікавлена сторона ініціює внесення змін у договір щодо зміни ціни за одиницю товару на той відсоток коливання, що відбувся. Факт коливання ціни електричної енергії на ринку підтверджується даними АТ "Оператор Ринку", зокрема даними, розміщеними на офіційному сайті: https://www.oree.com.ua та/або довідкою(ми) або листом (ми) документом(ми) (завіреними копіями цих довідки(док) або листа(ів) або документів) відповідних органів або установ або організацій, які можуть надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, в тому числі довідки, цінові довідки, експертні висновки будь-якої торгово-промислової палати.
Довідки складаються з використанням інформації, оприлюдненої АТ "Оператор ринку" на своєму офіційному веб-сайті (https://www.oree.com.ua) про результати торгів на ринку "на добу наперед" за 10 днів місяця /20 днів місяця/місяць, відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та/або інформації з інших офіційних джерел.
До розрахунку відсотку коливання ціни приймається середньозважена ціна за одиницю товару на РДН на відповідний період: десять днів/двадцять днів/місяць, що передує місяцю підняття ціни з попереднім (суміжним) місяцем.
В залежності від коливання ціни товару на ринку, сторони протягом дії договору мають право вносити зміни декілька разів в частині пропорційного збільшення ціни за одиницю товару, кожного разу, з урахуванням попередніх змін за умови, що така зміна не призведе до збільшення загальної суми, визначеної в договорі.
Згідно п.6.7 Додатку 3 зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни. Сторони вносять до договору зміни у разі зміни регульованих цін (тарифів) з моменту набрання чинності нормативно-правовим актом, яким встановлено (змінено) регульовану ціну (тариф). Постачальник письмово звертається до Споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Підтвердженням необхідності внесення таких змін є чинні (введені в дію в порядку, встановленому законодавством) нормативно-правові акти відповідного уповноваженого органу або держави щодо встановлення (зміни) регульованого тарифу на передачу та розподілу електричної енергії. Сума Договору при цьому може змінюватися в залежності від таких змін в бік збільшення або в бік зменшення без зміни обсягу закупівлі.
Підставою для зміни умов цього Договору є зміна середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед". Внесення змін до умов до договору здійснюється шляхом зміни ціни електричної енергії як товару, яка передбачена Договором. Нова (змінена) ціна електричної енергії як товару збільшується на відсоток коливання середньозваженої ціни РДН, зазначений на сайті АТ "Оператор ринку".
Сума Договору при цьому може змінюватися в залежності від таких змін в бік збільшення або в бік зменшення без зміни обсягу закупівлі.
Пунктом 8 Додатку 3 до Договору передбачено, що у момент укладення цього Договору Сторони виходять з того, що ціна на ринку електричної енергії буде стабільною, тобто в будь-який момент строку дії договору коливання (зростання/зниження) цін, що визначається відповідно до п. 6.2. цього додатку, не перевищуватиме 1%. Сторони визнають, що коливання ціни на ринку електричної енергії у сторону збільшення в розмірі понад 1% вважається істотною зміною обставин виконання цього договору в розумінні статті 652 Цивільного кодексу України та є підставою для збільшення ціни товару в порядку, визначеному пунктом 6.2. цього додатку до Договору.
Договір з додатками до нього підписані сторонами та завірені їх печатками.
В подальшому, сторонами вносилися зміни до Договору, шляхом укладання додаткових угод №1 від 27.01.2023, №2 від 10.04.2023, №3 від 13.07.2023, № 4 від 11.08.2023, №5 від 30.11.2023, № 6 від 08.12.2023, № 7 від 18.12.2023, № 8 від 25.12.2023, № 9 від 10.01.2024, №10 від 15.01.2024, № 11 від 29.03.2024 (т. 1, а. с. 51-53, 55-56, 58-59, 67-68, 69, 71-72, 74,76-77, 79-80, 82-83, 85-86).
Такими додатковими угодами сторони змінювали ціну за одиницю товару, в тому числі такі її складові, як ціна електричної енергію та величина регульованих тарифів (тариф на послуги з електричної передачі), обсягів закупівлі, об`єктів по яким здійснюється електропостачання, строку дії Договору.
Відповідно до актів приймання-передачі обсягу реалізованої електричної енергії за січень 2023-березень 2024 року постачальником передано, а споживачем прийнято електроенергію в кількості 1 387 728 кВт/год на суму 7 545 902 грн 28 коп.
Позивач вважає, що, уклавши додаткові угоди № 4, № 10 до Договору та збільшивши ціну, сторони діяли всупереч вимогам Закону України "Про публічні закупівлі". У зв`язку з цим зазначені угоди, на думку позивача, підлягають визнанню недійсними, а надмірно сплачені за ними кошти - стягненню з постачальника на користь споживача.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно зі ст. ст. 5, 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Розділом I "Загальні положення" ГПК України, зокрема, передбачено основні положення (глава 1, статті 1-19), врегульовано питання щодо юрисдикції господарських судів (глава 2, статті 20-31) та визначено учасників судового процесу (глава 4, статті 41-72).
Так, статтею 1 ГПК України унормовано, що цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5, 6 ст. 44 ГПК України усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність). Фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи здатні особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (процесуальна дієздатність). Юридична особа набуває процесуальних прав та обов`язків у порядку, встановленому законом, і здійснює їх через свого представника. Юридична особа може набувати процесуальних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників у випадках, коли відповідно до закону чи установчого документа така юридична особа набуває та здійснює права, а також несе обов`язки через своїх учасників.
Частина 1 статті 45 ГПК України визначає, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.
Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1);
інші справи у спорах між юридичними особами, які здійснюють господарську діяльність, та/або фізичними особами - підприємцями (пункт 15).
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарського кодексу України (якщо спірні правовідносини виникли станом на час його чинності), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала би вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 та постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №920/343/22, від 10.05.2023 у справі № 920/155/22.
Порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права - ГПК України.
Частинами першою, другою статті 162 ГПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), якщо такі відомості відомі позивачу, вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), відомі номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Відповідно до п. п. 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
З указаних пунктів статті 162 ГПК України вбачається, що позивач у позові повинен зазначити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), зміст позовних вимог, обставин, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.
У статті 14 ГПК України закріплено принцип диспозитивності господарського судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в позовній заяві позивачем у цій справі зазначено – Волинську митницю (44350, Україна, Ковельський р-н, Волинська обл., село Римачі, вулиця Призалізнична, будинок 13, код 43958385) і саме вказана особа бере участь у справі, як позивач.
При цьому, в прохальній частині позову, серед іншого, зазначено такі вимоги:
- визнати недійсними додаткові угоди № 4 від 11.08.2023, №10 від 17.09.2021, №8 від 25.10.2021, №9 від 17.11.2021 до Договору № 23.21/241-7 від 18.01.2021;
- стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" на користь Державної митної служби України в особі Волинської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби кошти в сумі 552 279 грн 81 коп.;
- стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" на користь Державної митної служби України в особі Волинської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України судовий збір у розмірі 14340 грн 20 коп.
Як убачається з вище встановлених обставин справи спірні правовідносини виникли між Державною митною службою України в особі Волинської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут".
При цьому, позов в цій справі пред`явлено саме Волинською митницею, а не Державною митною службою України в особі Волинської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України.
Між тим, відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.
Частиною 4 статті 91 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Водночас, ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 95 ЦК України унормовано, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва. Філії та представництва юридичної особи, у тому числі юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, підлягають державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Філія та представництво юридичної особи вважаються створеними з дня їх державної реєстрації.
Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва (ч. 4 ст. 95 ЦК України).
Отже, філії та представництва виступають лише як відокремлені частини юридичної особи, що їх створила та не мають статусу самостійної юридичної особи. Для здійснення представницьких та інших функцій від імені юридичної особи така юридична особа видає призначеному нею керівнику філії або представництва довіреність, на підставі якої керівник діє від імені та в інтересах цієї юридичної особи.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що філії та представництва господарюючого суб`єкта, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у господарському процесі. Тому справи, в яких позивачем виступає філія чи представництво суб`єкта господарювання, не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, у зв`язку із відсутністю сторони у господарському процесі, якою пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення господарського спору.
З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.
Вказана правова позиція щодо процесуального статусу філій та представництв є сталою в судовій практиці Верховного Суду.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.
Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.
Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, можуть утворюватися в межах граничної чисельності державних службовців та працівників відповідного центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на утримання центрального органу виконавчої влади, ліквідовуватися, реорганізовуватися керівником відповідного центрального органу виконавчої влади як відокремлені підрозділи центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність такого центрального органу виконавчої влади (ч. 1 ст. 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади").
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, визначені частиною першою цієї статті, утворюються без статусу юридичної особи та є органами державної влади, можуть мати окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України.
Положення про територіальний орган як відокремлений підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, положення про територіальний орган як відокремлений підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, затверджуються керівником відповідного центрального органу виконавчої влади (ч. 3 ст. 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади").
За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 546 Митного кодексу України Митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на митні органи.
Митниця є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, має окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк із зображенням Державного Герба України та із своїм найменуванням і діє відповідно до Конституції України, цього Кодексу, інших нормативно-правових актів та на підставі положення, яке затверджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну митну політику.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну митну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 Державна митна служба України (Держмитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів. Держмитслужба реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи.
Пунктом 7 Положення про Державну митну службу України передбачено, що Держмитслужба здійснює повноваження безпосередньо та через територіальні органи. До територіальних органів Держмитслужби належать митниці та спеціалізовані органи.
Наказом Державної митної служби України від 19.10.2020 № 460 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених підрозділів" вирішено утворити територіальні органи як відокремлені підрозділи Державної митної служби України за переліком, згідно з додатком до цього наказу, зокрема Волинську митницю.
В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 03.12.2020 внесено запис про створення відокремленого підрозділу Державної митної служби України – Волинської митниці (код ВП 43958390).
Відповідно до наказу Державної митної служби України від 30.06.2021 № 472 "Про початок здійснення митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України покладених на них функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи", наказано митницям як відокремленим підрозділам Державної митної служби України розпочати з 00 год. 00 хв. 01.07.2021 здійснення покладених на них Митним кодексом України, законодавчими та іншими нормативноправовими актами, Положеннями про Вінницьку, Волинську, Дніпровську, Донецьку, Енергетичну, Житомирську, Закарпатську, Запорізьку, Івано- Франківську, Київську, Координаційно-моніторингову, Кропивницьку, Луганську, Львівську, Миколаївську, Одеську, Полтавську, Рівненську, Сумську, Тернопільську, Харківську, Хмельницьку, Черкаську, Чернівецьку, Чернігівську митниці, Митницю в Херсонській області, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, затвердженими наказом Держмитслужби від 29.10.2020 № 489 "Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби", функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи.
Наказом Держмитслужби від 29.10.2020 № 489 "Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби" затверджено, зокрема, Положення про Волинську митницю (далі - Положення).
Пунктом 1 Положення визначено, що Волинська митниця (далі - Митниця) є митним органом, який у зоні своєї діяльності безпосередньо здійснює митну справу, забезпечує виконання завдань, покладених на митні органи, а також реалізацію делегованих повноважень Державної митної служби України (далі - Держмитслужба) як її відокремлений підрозділ. Зоною діяльності Митниці є територія Волинської області, Україна.
Пунктом 4 Положення визначено, що Волинська митниця відповідно до покладених на Держмитслужбу завдань здійснює у зоні своєї діяльності окремі делеговані повноваження Держмитслужби, а також повноваження визначені законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, зокрема звертається до суду у випадках, передбачених законодавством (пп. 64).
Пунктом 5 Положення встановлено, що Волинська митниця з метою виконання повноважень, серед іншого:
21) бере участь у судових справах та судових процесах (у порядку самопредставництва Митниці) через начальника Митниці, а також без окремого доручення начальника Митниці через його заступників та посадових осіб самостійних структурних підрозділів Митниці, відповідно до положень про такі підрозділи, які забезпечують самопредставництво інтересів Митниці в судах без окремого доручення начальника Митниці;
22) представляє свої інтереси та інтереси Держмитслужби в усіх без виключення судах (місцевих (цивільних, адміністративних, господарських, кримінальних); апеляційних (цивільних, адміністративних, господарських, кримінальних); Верховному Суді (Великій Палаті Верховного Суду, Касаційному адміністративному суді, Касаційному господарському суді, Касаційному цивільному суді, Касаційному кримінальному суді), з усіма відповідними правами та обов`язками наданими законодавством для учасників судового процесу.
У відповідності до п. 6 Положення Волинська митниця для безпосереднього здійснення митної справи та виконання окремих делегованих повноважень Держмитслужби має право, зокрема: 
звертатися до суду у випадках, передбачених законодавством (пп. 7);
брати участь у судових справах та судових процесах (в порядку самопредставництва Митниці) через начальника Митниці, а також без окремого доручення начальника Митниці через його заступників та/або посадових осіб самостійних структурних підрозділів Митниці, відповідно до положень про такі підрозділи, які забезпечують самопредставництво інтересів Митниці в судах без окремого доручення начальника Митниці (пп. 28).
Апеляційний господарський суд враховує, що також існує практика Верховного Суду, за якою відокремлені підрозділи (зокрема ДПС України), які хоч і утворені без статусу юридичної особи, однак є органами державної влади (податковими органами, органами стягнення) можуть бути стороною в судовому процесі, а саме Верховний Суд у справі №921/574/20 сформулював висновок, згідно з яким:
- територіальні органи ДПС України є суб`єктами владних повноважень та органами державної влади;
- вони діють від імені держави у межах наданих їм повноважень (включно з адмініструванням податків та застосуванням податкових застав);
- відсутність статусу юридичної особи не позбавляє їх процесуальної дієздатності - бути стороною (зокрема, відповідачем) у судовому процесі, коли вони здійснюють свої владні повноваження (щодо рішень, дій чи бездіяльності, вчинених ними в рамках своїх повноважень).
При цьому, Верховний Суд ухвалою від 10.12.2025 передав справу № 910/3716/25 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, оскільки колегія суддів у цій справі вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів іншої палати, викладеного у постанові від 31.08.2022 у справі № 921/574/20, щодо можливості участі в якості сторони господарського процесу територіальних органів ДПС України, утворених без статусу юридичної особи.
Об`єднана палата ухвалою від 06.03.2026 повернула справу № 910/3716/25 колегії суддів для розгляду з посиланням на те, що враховуючи специфіку розгляду справ про банкрутство, у межах яких усі спори позовного провадження підлягають розгляду тим судом, який відкрив провадження у справі, з огляду на можливість різного суб`єктного складу сторін спору, предметів та підстав позову, що притаманне не лише господарському судочинству, питання про можливий відступ від зазначених висновків належить до виключної компетенції Великої Палати Верховного Суду і виходить за межі повноважень об`єднаної палати.
В той же час, як убачається із правовідносин в цій справі, спір виник внаслідок господарської діяльності Державної митної служби України в особі Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби та Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" на підставі правочинів, укладених між сторонами, а не внаслідок виконання Державною митною службою України чи Волинською митницею, своїх повноважень, як митних органів (центрального чи територіального відповідно).
Як вказано вище, відповідно до ч. ч. 1, 2, 5, 6 ст. 44 ГПК України усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність). Фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи здатні особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (процесуальна дієздатність). Юридична особа набуває процесуальних прав та обов`язків у порядку, встановленому законом, і здійснює їх через свого представника. Юридична особа може набувати процесуальних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників у випадках, коли відповідно до закону чи установчого документа така юридична особа набуває та здійснює права, а також несе обов`язки через своїх учасників.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадженні у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
У постанові від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що припис "суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства" стосується як позовів, які не можна розглядати за правилами господарського або цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.
Оскільки згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач у цій справі Волинська митниця (44350, Волинська обл., Ковельський р-н, село Римачі, вул.Призалізнична, будинок 13, код ВП 43958385) є філією (відокремленим підрозділом) Державної митної служби України (04119, місто Київ, вул. Дегтярівська, будинок 11Г, код 43115923) без статусу юридичної особи, вона не може виступати стороною у господарському процесі, а відтак поданий на розгляд суду спір у справі №903/347/25 вирішенню в порядку господарського судочинства не підлягав і провадження у цій справі мало бути закрито.
За усталеною практикою ЄСПЛ (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В справі "Салов проти України" від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі "Hirvisaari v. Finland"). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain").
У пунктах 32, 34, 36 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими; підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими; вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які привели суддю до ухваленого ним рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасники справи були почутими і їм надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд висновує про закриття провадження у справі, оскільки поданий на розгляд суду спір у справі № 903/347/25 вирішенню в порядку господарського судочинства не підлягає.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
При цьому, як передбачено ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу. 
За приписами ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, за якими спори, в яких стороною виступає філія чи представництво суб`єкта господарювання, які не виступають у спірних правовідносинах, як суб`єкти владних повноважень, не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, що розглядається, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
При цьому, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
За наведеного колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене в цій справі судове рішення є таким, що ухвалено з порушенням процесуальних норм, які є обов`язковою підставою для його скасування незалежно від доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів зауважує, що Державна митна служба України в подальшому не позбавлена права звернутися до суду із відповідним позовом, в тому числі і в особі Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби.
Ураховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Волинської митниці слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі №903/347/25 слід скасувати та закрити провадження у справі.
Керуючись статтями 231, 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Волинської митниці залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі № 903/347/25 скасувати.
3. Провадження у справі №903/347/25 закрити.
4. Справу № 903/347/25 надіслати Господарському суду Волинської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "05" червня 2026 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Бучинська Г.Б.

Суддя   Мельник О.В.