Номер провадження 2-др/754/53/26
Справа №754/3378/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

05 травня 2026 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:
головуючого судді    Зотько Т.А.
за участю секретаря судового засідання Юхименко А.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві заяву представника відповідача - адвоката Череди Т.М. про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат понесених на правову допомогу у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та неустойки за порушення строку сплати аліментів на утримання дитини, -
ВСТАНОВИВ:
Позивачка, в особі свого представника - адвоката Назаренко І.С. звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та неустойки за порушення строку сплати аліментів на утримання дитини. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-3080/1 від 12 грудня 2007 року було стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.10.2007 року і до досягнення дитиною повноліття.17 грудня 2017 року відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва справа № 754/8609/17 відповідача було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .В зв`язку з ухиленням від сплати аліментів з жовтня 2007 року утворилась заборгованість, яка станом на грудень місяць 2024 року, по стягнутих в судовому порядку аліментах на утримання, на той час, неповнолітньої дитини у розмірі 781 344,72 грн.Повнолітній син проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 та перебуває повністю на її утриманні, в зв`язку з тим, що у повнолітньої дитини відсутня можливість працювати поки він навчається на денній формі навчання, і він не є стипендіатом та не отримує стипендії.Загальна сума заборгованості на момент складання позову становить 774 765, 16 грн., так як відповідач здійснював наступну оплату: 08.10.2024 - 597,00 грн; 12.11.2024 р.- 849,73 грн.; 06.12.2024 р. - 849,73 грн.; 18.12.2024 р. - 53,36 грн.; 10.01.2025 р. 4 581,97 грн. Загальна сума пені за весь час прострочення сплати аліментів склала 91 797,73 грн. 
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2025 було відкрито провадження у справі та призначено підготовчий розгляд.
03.06.2025 року через систему «Електронний суд» від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача просить суд зменшити розмір неустойки (пені) до суми 10 000, 00 гривень, як такої, що відповідає принципу справедливості, є співмірною реальним можливостям відповідача та враховує його матеріальний і сімейний стан, у зв`язку з тим, що відповідач категорично не погоджується із заявленими твердженнями позивача щодо того, що син - ОСОБА_4 не є стипендіатом та не отримує стипендії. Так, згідно з Наказом № 42-ст від 21.01.2025 року Національного університету фізичного виховання і спорту України, а також відповідно до затвердженого Реєстру осіб, яким призначено академічну стипендію на січень-червень 2024-2025 навчального року, ОСОБА_4 є одержувачем академічної стипендії на факультеті спорту та менеджменту, спеціальність 017 «Фізична культура і спорт», перший (бакалаврський) рівень вищої освіти, під № 19 у списку. Відповідач категорично заперечує проти заявленої у позовній заяві вимоги про стягнення заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 774 765, 16 грн, вважаючи її безпідставною, необґрунтованою та такою, що прямо суперечить чинному законодавству України. Зазначена вимога не може бути предметом повторного розгляду з огляду на те, що ще з 21.04.2009 року у Деснянському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває на виконанні виконавче провадження № НОМЕР_3 , яке було відкрите на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-3080/1 про стягнення аліментів із Відповідача на утримання сина - ОСОБА_4 , 2006 р. н., у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісяця - з 22.10.2007 року до досягнення ним повноліття.На момент подання позову, станом на 26.05.2025 року, згідно з офіційними даними виконавчої служби, сума наявної заборгованості становить 517 490, 23 гривень. Позивачка ж у позовній заяві заявляє вимогу про стягнення значно більшої суми - 774 765,16 гривень, при цьому не надаючи жодного підтвердження обґрунтованості такого розрахунку, не посилаючись на нове рішення суду, нове зобов`язання чи зміну умов попереднього. Вимога побудована на припущеннях, не містить детального та достовірного фінансового розрахунку, не містить посилань на джерело виникнення додаткової заборгованості. Це дає підстави вважати таку вимогу формальною, необґрунтованою та юридично неприпустимою.
10.06.2025 року через «Електронний суд» від представниці позивачки надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що сторона позивача заперечує щодо доводів зазначених у відзиві та просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, разом з цим зазначено про те, що син позивача не отримував стипендію та не був обізнаний про включення його у списки стипендіатів. Навчання в університеті передбачає постійні участі в спортивних змаганнях і син позивача більшу частину свого часу виїжджає до місць проведення змагань, тому з затримкою отримав інформацію щодо включення його у списки стипендіатів і нарахування йому стипендії у розмірі 2 000,00 грн. дізнався по факту отримання такої виплати на власну банківську карту на початку березня місяця поточного року.Сума заборгованості яка виникла внаслідок несплати відповідачем нарахованих йому сум аліментів на утримання неповнолітньої дитини складала 781 344,72 грн., що підтверджується відповідним розрахунком державного виконавця № НОМЕР_3/17 станом на 26.12.2024 року. Після подання позовної заяви до суду відповідач почав активно платити суму заборгованості по аліментам, так позивач почала отримувати щомісяця частково суму заборгованості по аліментам, а саме: 13.02.2025 року - 4 400, 00 грн.; 07.03.2025 року - 4 000, 00 грн.; 08.04.2025 року - 4 605,00 грн.; 08.05.2025 року - 4 605, 00 грн. Тобто, з моменту подачі позовної заяви сума розміру заборгованості зменшилась на 17 610, 00 грн.
18.11.2025 року від представниці позивачки надійшла заява про зміну розміру позовних вимог, в якій сторона позивача просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів на утримання спільної дитини у розмірі 492 669, 95 грн., неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості у розмірі 87 196, 30 грн. на утримання спільної дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та витрати на професійну адвокатську допомогу.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.03.2026 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та неустойки за порушення строку сплати аліментів на утримання дитини задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за порушення строку сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 87 196,30 гривень.
В задоволенні інших вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 гривень.
23.03.2026 представником відповідача - адвокатом Чередою Т.М. через систему електронний суд подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат понесених на правову допомогу де зазначено, що між нею та відповідачем укладено договір на професійну правничу допомогу від 20.05.2025. 02.06.2025 укладено додаткову угоду до вказаного договору, в яких сторони визначили обсяг, перелік робіт (послуг) та вартість правничої допомоги. Відповідач здійснив оплату про що свідчать платіжні доручення про перерахування грошових коштів. Сторони визнали допомогу наданою про що склали акти наданих послуг та просила стягнути з позивачки на користь відповідача понесені у зв`язку з розглядом справи судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн..
В судове засідання сторони та їх представники не з`явились, на адресу суду надійшли письмові заяви про розгляд питання про ухвалення додаткового рішення за їх відсутності.
Зваживши доводи заяв, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Згідно з вимогами ч.ч.2, 3 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації, суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано: копія додаткової угоди до договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.05.2025; платіжні інструкції; акти наданих послуг за договором.
Суд при постановлені додаткового рішення враховує правові висновки, викладені у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, а саме: витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. 
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена представником відповідача вартість та обсяг виконаної роботи у розмірі 18 000 грн. є завищеною, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат.
Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правничу допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи викладене, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та значення справи для сторін, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з позивачки на користь відповідача 3 579,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а отже вимоги представниці відповідача - адвоката Череди Т.М. підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст..129 Конституції України, ст.ст.133, 137, 141, 270, 430 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Заяву представника відповідача - адвоката Череди Т.М. про ухвалення додаткового рішення - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у загальному розмірі 3 579,20 гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дані позивачки:  ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Дані відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Повний текст додаткового рішення суду виготовлено 18.05.2026.

Суддя:         Т.А.Зотько