КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року м. Київ справа №320/43370/23
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також – позивач) з адміністративним позовом до Житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України (далі також – відповідач), в якому просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України, яке оформлене у вигляді протоколу засідання №1 від 22.02.2023 у частині відмови ОСОБА_1 у переведенні черги квартирного обліку та врахуванні його на такому обліку з 17.11.1999 у списку осіб, які користуються правом позачергового забезпечення житлом;
- зобов`язати Житлово-побутову комісію Центрального управління Служби безпеки України прийняти нове рішення, в якому перевести чергу квартирного обліку ОСОБА_1 разом з членами сім`ї та зарахувати його на квартирний облік з 17.11.1999, у списку осіб, що користуються правом позачергового одержання житла, а також внести відповідні зміни в облікові документи щодо черги ОСОБА_1 разом з членами сім`ї на отримання житла. 

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що він з 07.12.1998 проходить військову службу в органах Служби безпеки України, має статус учасника бойових дій та перебував на квартирному обліку в УСБУ в Луганській області з 17.11.1999 у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла. Позивач вказує, що у зв`язку з переміщенням по військовій службі та подальшим проходженням служби в інших підрозділах СБУ право на перебування на квартирному обліку зі збереженням попереднього часу перебування на такому обліку за ним зберігалося, а рішення про взяття його на квартирний облік у 1999 році та подальші рішення щодо перебування на обліку у встановленому законом порядку не скасовувались.
Позивач зазначає, що рішенням Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ, оформленим протоколом №1 від 22.02.2023, йому відмовлено у переведенні черги квартирного обліку зі збереженням попереднього часу перебування на обліку з 17.11.1999 та зараховано його разом із членами сім`ї на квартирний облік лише з 20.03.2020 до загальної черги, а з 22.02.2023 - до списку осіб, які користуються правом першочергового одержання житла як учасник бойових дій. На думку позивача, таке рішення прийняте всупереч вимогам пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006, та пункту 3.11 Інструкції, затвердженої наказом СБУ №792 від 06.11.2007, які передбачають збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку у разі переміщення військовослужбовця до іншого місця проходження служби.
Крім того, позивач вважає, що відповідачем не надано доказів законного припинення його перебування на квартирному обліку чи скасування відповідних рішень про взяття на такий облік, а тому відсутні правові підстави для зміни дати його зарахування на квартирний облік та втрати права на позачергове забезпечення житлом, набутого з 17.11.1999. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати оскаржуване рішення житлово-побутової комісії протиправним та зобов`язати відповідача врахувати попередній час перебування на квартирному обліку. 
Відповідачем подано відзив на позов, з якого вбачається, що Служба безпеки України не погоджується із заявленими позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що правовідносини у сфері квартирного обліку регулюються положеннями Житлового кодексу України, Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1081, а також Інструкцією, затвердженою наказом СБУ №792. На думку відповідача, однією з обов`язкових умов перебування особи на квартирному обліку є проживання та реєстрація місця проживання у відповідному населеному пункті за місцем проходження служби.
Відповідач зазначає, що позивач дійсно перебував на квартирному обліку в УСБУ в Луганській області з 17.11.1999 та був забезпечений службовим житлом у АДРЕСА_1 , однак після переміщення по службі та подальшого зняття з квартирного обліку в Центральному управлінні СБУ у 2016 році на квартирному обліку не перебував, а до житлово-побутової комісії за новим місцем служби із заявами про постановку на облік та необхідними документами не звертався. Відповідач наголошує, що після поновлення роботи житлово-побутової комісії у відповідному підрозділі в Луганській області рішення про зарахування позивача на квартирний облік не приймалося, нова облікова справа не заводилась, а тому відсутні підстави вважати його таким, що безперервно перебував на квартирному обліку.
Крім того, відповідач вважає, що положення пункту 26 Порядку №1081 та пункту 3.11 Інструкції щодо збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку підлягають застосуванню лише за умови правомірного перебування особи на квартирному обліку за попереднім місцем служби та належного переведення такого обліку. Оскільки, на думку відповідача, після 2016 року позивач у встановленому порядку на квартирному обліку не перебував та не звертався щодо поновлення або переведення такого обліку, підстав для зарахування його зі збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку з 17.11.1999 не існувало. У зв`язку із наведеним відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дій у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 відкрито провадження в адміністративній справі №320/43370/23 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. 
07.02.2024 до Київського окружного адміністративного суду від Служби безпеки України надійшов відзив на позовну заяву.
08.02.2024 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив Служби безпеки України. 
Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно частини другої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_1 проходить військову службу в органах Служби безпеки України з 07.12.1998 та має статус учасника бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_1 від 27.04.2016).
Відповідно до витягу зі звіту щодо квартирного обліку в частині, що стосується ОСОБА_1 , позивач у складі сім`ї з чотирьох осіб перебував на квартирному обліку в УСБУ в Луганській області з 17.11.1999 у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла. Зазначені обставини сторонами у справі не заперечуються.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 24.12.2005 по 15.12.2016 позивач перебував на квартирному обліку в Центральному управлінні СБУ у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла, після чого був знятий з такого обліку у зв`язку з переведенням для подальшого проходження військової служби до УСБУ в Луганській області.
Водночас згідно з довідкою ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 23.03.2020 №31-ж позивач перебував на квартирному обліку в УСБУ в Луганській області з 17.11.1999 у списку осіб, які користуються правом позачергового забезпечення житлом, що підтверджується обліковими даними станом на 01.07.2014.
За інформацією, наведеною у протоколі засідання Житлово-побутової комісії ЦУ СБ України від 22.02.2023 №1, листом виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради позивача повідомлено про неможливість зарахування його на квартирний облік у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання у відповідному населеному пункті. 
Разом із тим встановлено, що з 14.04.2017 позивач зареєстрований при Центрі обліку бездомних громадян за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом також встановлено, що питання щодо переведення черги квартирного обліку позивача зі збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку неодноразово розглядалося Житлово-побутовою комісією Центрального управління СБУ, зокрема на засіданнях від 22.04.2021 (протокол №2) та від 16.09.2022 (протокол №13). За результатами розгляду відповідне питання неодноразово направлялося на доопрацювання із залученням структурних підрозділів СБУ для отримання правових висновків та додаткової інформації щодо правомірності перебування позивача на квартирному обліку та можливості збереження попереднього часу такого обліку.
З матеріалів справи вбачається, що за результатами опрацювання зазначеного питання Управління правового забезпечення СБУ у листах від 08.09.2022 №16/2777-в та 05.01.2023 №16/71-в дійшло висновку про відсутність підстав для застосування до позивача положень пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями щодо збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку, посилаючись на відсутність відомостей про перебування позивача на квартирному обліку у регіональному органі СБУ в період після 2016 року, а також на те, що після поновлення роботи житлово-побутової комісії у відповідному підрозділі позивач із заявою про постановку на квартирний облік не звертався та необхідних документів не подавав. 
Водночас листом ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 24.10.2022 №78/3/10-7794 підтверджено, що під час проходження служби в Луганській області підстав для зняття позивача з квартирного обліку не було, а ним надавалися документи для щорічного підтвердження права на перебування на такому обліку.
Судом встановлено, що рішенням Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ, оформленим протоколом №1 від 22.02.2023, позивачу відмовлено у переведенні черги квартирного обліку зі збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку з 17.11.1999 та врахуванні його у списку осіб, які користуються правом позачергового забезпечення житлом. 
Водночас відповідно до довідки Департаменту господарського забезпечення Служби безпеки України про перебування (не перебування) на квартирному обліку в ЦУ СБ України, а також про забезпечення (не забезпечення) житлом від 03.03.2023 № 51 позивача разом із членами сім`ї зараховано на квартирний облік з 20.03.2020 до загальної черги, а з 22.02.2023 -до списку осіб, які користуються правом першочергового одержання житла як учасника бойових дій.
Не погоджуючись із рішенням Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ, оформленим протоколом №1 від 22.02.2023, в частині відмови у переведенні черги квартирного обліку зі збереженням попереднього часу перебування на такому обліку з 17.11.1999 та врахуванні його у списку осіб, які користуються правом позачергового забезпечення житлом, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом за захистом, на його думку, порушених прав та інтересів.
Зі змісту позовних вимог та заперечень відповідача вбачається, що між сторонами виник спір щодо наявності у позивача права на зарахування на квартирний облік за новим місцем проходження військової служби зі збереженням попереднього часу перебування на такому обліку, а також права на збереження статусу особи, яка користується правом позачергового забезпечення житлом. Відтак предметом доказування у даній справі є, зокрема, обставини щодо безперервності перебування позивача на квартирному обліку, наявності або відсутності правових підстав для припинення такого обліку, а також правомірності прийняття відповідачем рішення про відмову у збереженні попереднього часу перебування на квартирному обліку при зарахуванні позивача за новим місцем служби.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою другою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Основні правові, економічні, соціальні та організаційні засади житлової політики щодо реалізації права осіб на житло, забезпечення сталого та ефективного використання житлового фонду України визначено Законом України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 № 4751-IX (далі – Закон № 4751-IX). 
Відповідно до пунктів 3, 13 частини першої статті 1 Закону № 4751-IX житло - житловий будинок, квартира, кімната в гуртожитку, призначені для постійного або тимчасового проживання, житлове приміщення у нежитловій будівлі, призначене для тимчасового проживання, що відповідають вимогам до споживчої якості житла.
Особи, які можуть скористатися державною підтримкою для реалізації права на житло, - особи, які відповідають вимогам статті 28 цього Закону та мають право на отримання житла у користування безоплатно чи за доступну для них плату, на участь у фінансово-кредитних механізмах підтримки будівництва, придбання та оренди житла, а також військовослужбовці, поліцейські, особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та члени їхніх сімей, діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування, та особи з їх числа, які мають право на безоплатне отримання житла у власність чи користування. 
За приписами статті 4 Закону № 4751-IX житлова політика базується на таких принципах:
1) принцип доступності та безбар`єрності житла - сприяння забезпеченню осіб житлом залежно від їхніх потреб і можливостей з урахуванням економічної та фізичної доступності житла в розумінні фізіологічних, культурних та соціальних потреб особи;
2) принцип непорушності права на житло та недоторканності житла - власники та користувачі безперешкодно реалізують свої права щодо володіння, користування та у встановлених законодавством випадках розпоряджання житлом, якщо інше не встановлено законом;
3) принцип прозорості та громадської участі - відкритість прийняття рішень та комунікації, розроблення та реалізація житлової політики із забезпеченням вільної участі громадськості та інших суб`єктів житлових відносин, обов`язковість забезпечення публічного доступу до інформації про житлові програми;
4) принцип свободи вибору - особа самостійно та на власний розсуд реалізує своє право на житло шляхом вибору різних механізмів, передбачених цим Законом та іншими законами України;
5) принцип справедливості та рівного доступу до житла - недопущення та запобігання будь-яким формам дискримінації, забезпечення рівного доступу до житла всіх осіб незалежно від їхнього соціального, економічного статусу, особистих характеристик, забезпечення рівного ставлення до всіх осіб у сфері реалізації права на житло та надання підтримки особам, які мають право на державну підтримку для реалізації права на житло. Цей принцип передбачає побудову системи житлової політики, що забезпечить захист права на житло кожної особи, недопущення свавілля і нерівності серед суб`єктів житлових відносин, визначення категорій осіб, які мають право на державну підтримку для реалізації права на житло, встановлення обов`язків осіб під час реалізації ними своїх житлових прав перед державою та суб`єктами житлових відносин;
6) принцип стратегічного планування - системна діяльність з обґрунтування та ухвалення рішень щодо житлової політики на основі даних аналізу зовнішнього оточення та внутрішнього потенціалу, документів середньо- та довгострокового планування державного, регіонального і місцевого рівнів (стратегії, плани, проекти і програми);
7) принцип соціальної інтеграції - розвиток територій із змішаною структурою доходів населення, соціальна інклюзія та мобільність, запобігання концентрації бідності, підтримання різноманіття соціально-економічного походження, культурної ідентичності;
8) принцип економічної ефективності - житлова політика формується на основі оптимального співвідношення витрат та надходжень при реалізації права осіб на житло, удосконалення спроможності інституційної бази для забезпечення достатньої пропозиції житла, що надається за державної підтримки, створення умов для залучення приватного сектору економіки, коштів юридичних осіб приватної форми власності та фізичних осіб.
Основними пріоритетами житлової політики є:
1) запобігання виникненню та подолання бездомності;
2) формування, наповнення, облік та ефективне використання житлових фондів з метою забезпечення осіб житлом;
3) забезпечення доступу осіб до доступного та соціального житла через різні механізми державної підтримки, передбачені цим Законом та іншими законами України;
4) забезпечення прозорості орендних відносин, захисту прав орендарів і орендодавців;
5) надання компенсації за пошкоджене, знищене (зруйноване) житло у випадках, визначених законом;
6) розроблення, затвердження та виконання документів стратегічного планування і реалізації житлової політики, місцевих, регіональних та державних цільових програм з питань, що стосуються реалізації права на житло;
7) залучення громадськості до формування та реалізації житлової політики;
8) встановлення та періодичне оновлення вимог до споживчої якості житла, що відповідають динамічним ринковим умовам та технологіям.
Метою житлової політики є створення умов для реалізації особами права на житло, регулювання житлових відносин, зокрема щодо ухвалення правових, економічних, соціальних та організаційних рішень.
Завданнями житлової політики є:
1) реалізація мети та дотримання принципів житлової політики;
2) створення умов і залучення фінансових ресурсів для формування та ефективного використання (придбання, нове будівництво, реконструкція, реставрація, ремонт) житлового фонду, забезпечення енергетичної ефективності житла;
3) забезпечення стабільного фінансування житлових програм з державного та місцевих бюджетів, а також залучення приватних інвестицій і міжнародної технічної допомоги;
4) розширення житлового фонду шляхом нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, ефективне використання наявного житлового фонду.
Таким чином, із наведених положень Закону № 4751-IX вбачається, що реалізація права на житло є одним із пріоритетних напрямів державної житлової політики, яка ґрунтується, зокрема, на принципах справедливості, рівного доступу до житла, недопущення свавільного обмеження житлових прав та забезпечення ефективного функціонування механізмів обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. При цьому військовослужбовці віднесені законодавцем до категорії осіб, щодо яких держава встановлює спеціальні гарантії реалізації права на житло та додаткові механізми його забезпечення.
Відповідно до частини п`ятої статті 2 Закону № 4751-IX відносини, що виникають у зв`язку з реалізацією права на житло військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та членами їхніх сімей, регулюються Кодексом цивільного захисту України, цим Законом, законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Національну поліцію».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ; тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 2011-ХІІ держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, право військовослужбовців на забезпечення житлом є складовою гарантованого державою права на житло та однією із форм їх соціального захисту. Законодавець встановив для військовослужбовців спеціальні механізми реалізації цього права, зокрема шляхом ведення квартирного обліку та визначення черговості забезпечення житлом.
Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей визначає Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 (далі – Порядок №1081; у редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до пункту 22 Порядку №1081 облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.
Згідно з пунктом 24 Порядку №1081 військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини. 
У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. 
Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік. 
Військовослужбовці, зараховані на облік, заносяться до книги обліку осіб, що перебувають в черзі на одержання житла. 
Військовослужбовці зараховуються на облік незалежно від тривалості проживання у даному населеному пункті.
Відповідно до пункту 25 Порядку №1081 на кожного військовослужбовця, зарахованого на облік, оформляється облікова справа. 
Облікова справа зберігається за місцем перебування військовослужбовця на обліку, а після надання йому житла для постійного проживання протягом п`яти років - у виконавчому органі районної, міської, районної у місті ради, що видав ордер, якщо ордер видано квартирно-експлуатаційним органом - в квартирно-експлуатаційному органі. Після закінчення зазначеного строку справа знищується у встановленому порядку.
Відповідно до пункту 26 Порядку №1081 військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
За приписами пункту 32 Порядку №1081 військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. 
Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).
Отже, Порядок №1081 визначає не лише підстави та процедуру зарахування військовослужбовців на квартирний облік, а й гарантує збереження набутого часу перебування на такому обліку у випадку переміщення військовослужбовця до іншого місця проходження служби. При цьому саме дата первинного зарахування на облік має визначальне значення для встановлення черговості забезпечення житлом.
Аналогічні положення містяться в Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженій наказом Служби безпеки України від 06.11.2007 №792 (далі – Інструкція №792), яка визначає порядок організації забезпечення та надання житлових приміщень військовослужбовцям - особам офіцерського (у тому числі тим, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Служби безпеки України (далі - СБ України), а також особам, звільненим з військової служби в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у СБ України після звільнення (далі - співробітники) та членам їх сімей, уключаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли, пропали безвісти під час проходження військової служби, які перебувають на обліку осіб та потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей).
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №792 (тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державні службовці, службовці та працівники, які проходять службу (працюють) у СБ України, забезпечуються житловими приміщеннями відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно з пунктом 3.1 Інструкції №792 усі питання, пов`язані із забезпеченням житлом співробітників, вирішуються за місцем перебування їх на обліку як осіб, що потребують поліпшення житлових умов, відповідною житлово-побутовою комісією Центрального управління, органу закладу чи установи СБ України.
Відповідно до пункту 3.7 Інструкції №792 датою зарахування на квартирний облік вважається день, коли житлово-побутовою комісією винесено рішення про зарахування співробітника на облік.
Згідно з пунктом 3.11 Інструкції №792 співробітники, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість або в межах одного населеного пункту, до іншого органу, закладу, установи СБ України, де ведеться окремий квартирний облік, зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей зі збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списки осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Крім того, відповідно до пункту 3.17 Інструкції №792 перереєстрація співробітників, які перебувають на квартирному обліку, здійснюється щороку в період з 01 жовтня до 01 грудня. Під час перереєстрації перевіряються облікові дані співробітників. Перереєстрація проводиться з обов`язковим поданням особами, які перебувають на квартирному обліку, оновлених довідок про реєстрацію місця проживання особи на кожного члена сім`ї.
Згідно з пунктом 28 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зняття громадян з квартирного обліку здійснюється органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік.
Таким чином, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством урегульовано як порядок постановки військовослужбовців на квартирний облік, так і порядок їх подальшого перебування на такому обліку та зняття з нього. При цьому законодавець пов`язує втрату статусу особи, яка перебуває на квартирному обліку, із прийняттям уповноваженим органом відповідного рішення у встановленому порядку. Натомість у разі переміщення військовослужбовця до іншого місця проходження служби загальним правилом є збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку та відповідної черговості забезпечення житлом.
Відтак, ключовим питанням у даній справі є встановлення того, чи зберігав позивач після переведення по службі статус особи, яка перебуває на квартирному обліку з 17.11.1999, а також чи були наявні передбачені законом підстави для незастосування до нього гарантій щодо збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку. Саме з урахуванням наведеного суд надає оцінку доводам сторін та дослідженим доказам.
Суд зазначає, що сторонами не заперечується факт перебування позивача на квартирному обліку в УСБУ в Луганській області з 17.11.1999 у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла. Також відповідач не заперечує факт перебування позивача на квартирному обліку в Центральному управлінні СБУ у період з 24.12.2005 по 15.12.2016 та факт його подальшого переміщення для проходження військової служби до регіонального органу СБУ.
Як вбачається з відзиву на позов та матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало те, що, на думку відповідача, після зняття позивача з квартирного обліку в Центральному управлінні СБУ у 2016 році останній не перебував на квартирному обліку в регіональному органі СБУ, а тому положення пункту 26 Порядку №1081 та пункту 3.11 Інструкції №792 щодо збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку застосуванню не підлягають.
Разом з тим суд звертає увагу, що листом ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 24.10.2022 №78/3/10-7794 підтверджено, що під час проходження позивачем служби в Луганській області підстав для його зняття з квартирного обліку не було. У вказаному листі також зазначено, що позивачем щорічно подавалися документи для оновлення квартирної справи та підтвердження підстав для подальшого перебування на квартирному обліку.
Водночас матеріали справи не містять доказів прийняття уповноваженим органом рішення про зняття позивача з квартирного обліку в УСБУ в Луганській області. Відповідачем також не надано доказів скасування рішення про взяття позивача на квартирний облік з 17.11.1999 або доказів того, що таке рішення було прийняте на підставі недостовірних відомостей чи внаслідок неправомірних дій посадових осіб.
При цьому суд враховує, що довідка ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 23.03.2020 №31-ж та лист цього ж органу від 24.10.2022 №78/3/10-7794 підтверджують не лише факт первинного перебування позивача на квартирному обліку, а й відсутність підстав для його зняття та здійснення ним щорічного підтвердження облікових даних. Наведене спростовує доводи відповідача про припинення перебування позивача на квартирному обліку після 2016 року.
Суд зазначає, що положення пункту 26 Порядку №1081 та пункту 3.11 Інструкції №792 пов`язують збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку з фактом переміщення військовослужбовця по службі, а не з повторним прийняттям рішення про постановку на облік чи повторним набуттям такого права. Невчинення окремих процедурних дій не може саме по собі припиняти вже набуте право особи за відсутності рішення про її зняття з квартирного обліку.
При цьому Верховний Суд у постановах від 03.05.2018 у справі №359/6809/17, від 20.03.2019 у справі №760/750/16-ц та від 10.10.2019 у справі №359/1347/17 зазначив, що при вирішенні спорів щодо квартирного обліку військовослужбовців судам необхідно з`ясовувати, чи скасовувалося рішення про зарахування особи на квартирний облік та чи було таке зарахування наслідком подання недостовірних відомостей або неправомірних дій посадових осіб. У даній справі таких обставин судом не встановлено.
Посилання відповідача на перебування службового житла у користуванні позивача не впливає на вирішення даного спору, оскільки предметом розгляду є правомірність відмови у збереженні часу перебування на квартирному обліку, а не питання припинення права користування службовим житлом чи потреби у поліпшенні житлових умов.
За таких обставин суд дійшов висновку, що сам по собі факт відсутності документального підтвердження перебування позивача на квартирному обліку після 2016 року або його незвернення до житлово-побутової комісії за новим місцем служби не може свідчити про втрату ним права на збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів припинення такого обліку в установленому законодавством порядку.
Отже, висновок відповідача про неможливість застосування пункту 26 Порядку №1081 ґрунтується виключно на припущенні щодо відсутності перебування позивача на квартирному обліку після 2016 року та не підтверджений належними доказами прийняття рішення про припинення такого обліку у встановленому законом порядку.
Суд також відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у позивача реєстрації місця проживання у відповідному населеному пункті як підстави для незастосування пункту 26 Порядку №1081. Спірні правовідносини стосуються не первинного взяття позивача на квартирний облік, а збереження попереднього часу перебування на такому обліку при переміщенні по службі, що врегульовано спеціальними нормами Порядку №1081 та Інструкції №792.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ, оформлене протоколом №1 від 22.02.2023, у частині відмови позивачу у переведенні черги квартирного обліку зі збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку з 17.11.1999 та врахуванні його у списку осіб, які користуються правом позачергового забезпечення житлом, не відповідає вимогам законодавства, а тому підлягає скасуванню.
Оскільки судом встановлено факт перебування позивача на квартирному обліку з 17.11.1999, відсутність доказів припинення такого обліку у встановленому законом порядку та наявність передбачених законодавством підстав для збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку, суд також дійшов висновку, що у відповідача відсутня дискреція щодо визначення іншої дати зарахування позивача на квартирний облік. Відтак належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача прийняти рішення про зарахування позивача на квартирний облік із збереженням часу перебування на такому обліку з 17.11.1999.
Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами безпідставності заявлених позовних вимог.
Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення не відповідає критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо належного способу захисту порушеного права суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може не лише визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт, а й зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії з метою відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.
Як встановлено судом, факт перебування позивача на квартирному обліку з 17.11.1999 у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла, сторонами не заперечується. Водночас відповідачем не надано належних та допустимих доказів прийняття уповноваженим органом рішення про зняття позивача з такого обліку, скасування рішення про його зарахування на квартирний облік або наявності інших передбачених законом підстав для втрати ним права на збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку.
За таких обставин суд дійшов висновку, що у даному випадку спірні фактичні обставини є встановленими, а законодавство не передбачає для відповідача декількох варіантів правомірної поведінки щодо вирішення питання про збереження позивачу попереднього часу перебування на квартирному обліку. Відтак після встановлення судом відсутності правових підстав для відмови у застосуванні пункту 26 Порядку №1081 та пункту 3.11 Інструкції №792 у відповідача відсутній дискреційний розсуд щодо визначення іншої дати перебування позивача на квартирному обліку.
З огляду на викладене, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є не лише скасування оскаржуваного рішення, а й зобов`язання відповідача прийняти рішення про переведення черги квартирного обліку ОСОБА_1 разом із членами його сім`ї зі збереженням часу перебування на квартирному обліку з 17.11.1999 та врахуванням його у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла, із внесенням відповідних змін до облікових документів.
Водночас суд звертає увагу, що Житлово-побутова комісія Центрального управління Служби безпеки України є постійно діючим колегіальним органом, утвореним у структурі Служби безпеки України для вирішення питань квартирного обліку військовослужбовців, саме на неї покладено обов`язок прийняття відповідних рішень з питань переведення черги квартирного обліку та внесення змін до облікових документів. Тому обраний позивачем спосіб захисту шляхом зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення є належним та здатний забезпечити ефективне поновлення порушеного права.

VI. Судові витрати.
Відповідно до частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
За вимогами пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1  ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська,33, код ЄДРПОУ 36414116) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України, яке оформлене у вигляді протоколу засідання №1 від 22.02.2023, у частині відмови ОСОБА_1 у переведенні черги квартирного обліку та врахуванні його на такому обліку з 17.11.1999 у списку осіб, які користуються правом позачергового забезпечення житлом.
Зобов`язати Житлово-побутову комісію Центрального управління Служби безпеки України прийняти рішення про переведення черги квартирного обліку ОСОБА_1 разом із членами його сім`ї зі збереженням часу перебування на квартирному обліку з 17 листопада 1999 року та врахувати його у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла.
Зобов`язати Житлово-побутову комісію Центрального управління Служби безпеки України внести відповідні зміни до облікових документів щодо квартирного обліку ОСОБА_1 та членів його сім`ї відповідно до цього рішення суду.

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.