КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №363/1341/26 Головуючий у І інстанції - Дьоміна О.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/9201/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2026 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дію

установив:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не направлення позивачу копій матеріалів службового розслідування про зникнення військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язання відповідача надати матеріали вказаного службового розслідування, а також стягнути судовий збір.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2026 року, відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за вказаним позовом.
Роз`яснено позивачу, що він має право подати позов в порядку адміністративного судочинства.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку, оскільки вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він 24 листопада 2025 року за №1055/26 в інтересах клієнта ОСОБА_3 звернувся із адвокатським запитом до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням направити йому копії документів службового розслідування щодо зникнення військовослужбовця ОСОБА_2 (батька клієнта).
У відповідь на його адвокатський запит відповідачем було відмовлено у направлені йому запитуваних матеріалів.
Зазначає, що військова частина є суб`єктом публічного права та наділена владними повноваженнями лише для реалізації завдань оборони України.
Його запит виник на підставі приватноправового договору між ним і його клієнтом ОСОБА_3 для надання останній правової допомоги, а сама військова частина не має жодного владно-управлінського відношення до його клієнта.
При цьому, у своєму запиті він не посилався на відповідні норми права передбачені ЗУ «Про доступ до публічної інформації», а у позовній заяві не посилався на порушення даного закону внаслідок ненадання йому відповіді на адвокатський запит.
Просив скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2026 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу у передбачений строк на адресу Київського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року за №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Таким чином критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. 
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначаються ЗУ «Про доступ до публічної інформації» за №2939-VI від 13 січня 2011 року.
Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
За ч. 1 та ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. 
Запитувач має право оскаржити, зокрема, відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію. 
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.
Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За правилами п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 
Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. 
З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі за №727/65/20 встановив, що залежно від виду запитаної адвокатом інформації (публічна чи непублічна) спір із розпорядником такої інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до неї підлягає розгляду за правилами адміністративного чи цивільного судочинства відповідно. 
Верховний Суд підкреслив, що відповідно до абз. 1 та 2 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатський запит - це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. 
До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання правової допомоги. 
Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).
Згідно із ч. 2 ст. 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
За правилом ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.
Отже, адвокатський запит може бути адресований як суб`єктам владних повноважень, так і приватним особам. 
Такі запити можуть стосуватися як надання публічної, так і будь-якої іншої інформації, необхідної адвокатові для надання правової допомоги клієнтові. Залежно від виду запитаної адвокатом інформації (публічна чи непублічна,) спір із розпорядником такої інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до неї підлягає розгляду за правилами адміністративного чи цивільного судочинства відповідно.
З матеріалів справи вбачається, що позивач, як адвокат направив відповідачу адвокатський запит, в якому вимагав надати йому публічну інформацію у вигляді належним чином завірених копій документів службового розслідування відносно клієнта.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 грудня 2024 року у справі за №990/133/24 дійшла висновку, що вирішення питання права на отримання запитуваної інформації знаходиться в площині двох законів - Закону за №5076-VI, який визначає право адвоката на внесення і розгляд адвокатського запиту та Закону за №2939-VI, який встановлює режим доступу до інформації, що просить надати адвокат.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В даному випадку, запитувана адвокатом у адвокатському запиті інформація створена в процесі виконання відповідачем - суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, відтак має ознаки публічної, нею володіє саме відповідач який, як суб`єкт владних повноважень, може бути відповідачем у справах про оскарження бездіяльності розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію, а тому вимоги позивача щодо надання відповіді на його адвокатський запит підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Адвокатський запит позивача, поданий у порядку ст. 24 Закону за №5076-VI був розглянутий відповідачем, як суб`єктом владних повноважень у встановленому законом порядку, за наслідками розгляду якого відповідач надав адвокату відповідь, яка не влаштувала позивача. 
Тобто, у ОСОБА_1 виник спір з суб`єктом владних повноважень при здійсненні останнім публічно-владних управлінських функцій щодо відмови у наданні інформації за адвокатським запитом.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що спір у даній справі є публічно-правовим та вимоги щодо визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дію не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки згідно правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі за №990/133/24, відсутність в адвокатському запиті посилання на норми Закону за №2939-VІ не зумовлює того, що спір з приводу ненадання відповіді на запит автоматично перестає відноситись до адміністративної юрисдикції.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права й підстав для її скасування, не вбачає.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 25 червня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба