ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2072/26 Справа № 204/5709/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чапала Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Красвітної Т.П., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Чечелівського районного суду м. Дніпро від 24 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, третя особа Відділ опіки і піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, (суддя першої інстанції Чапала Г.В., повний текст рішення складено 24 жовтня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Чечелівського районного суду м. Дніпра з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, третя особа Відділ опіки і піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, в якому просив:
Зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), не чинити перешкоди ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Визначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 :
1) щосуботи (з врахуванням побажання дитини, за виключенням періоду хворобливого стану дитини) з 10:00 год. до 20:00 год. за місцем проживання батька, без присутності матері, з правом відвідування парків, дитячих майданчиків, торговельно-розважальних центрів, закладів культури, місць проведення дозвілля тощо, та за бажанням дитини зустріч з батьком може бути продовжена з правом ночівлі до 13:00 год. наступного дня (неділі), за умови дотримання прав та інтересів дитини;
2) батько має право забирати дитину до місця свого проживання у літні канікули 30 днів літа (у період з червня по серпень місяці), по узгодженню з матір`ю дитини, та виключно за бажанням дитини, з правом виїзду до інших міст на території України, так і за кордон для спільного відпочинку (за виключенням виїзду дитини на тимчасово окуповані території України), за умови дотримання батьком дитини режиму дня та харчування дитини, й з обов`язковим поверненням дитини до місця її проживання з матір`ю, про місце перебування дитини під час канікул, зазначених в даному пункті, батько попередньо погоджує дані з матір`ю. Після закінчення воєнного стану проводити з дитиною половину весняних, осінніх, зимових канікул;
3) батько має право безперешкодного спілкування з дитиною під час своєї відпустки на строк до 14 днів на рік, з правом виїзду до інших міст на території України, так і за кордон для спільного відпочинку (за виключенням виїзду дитини на тимчасово окуповані території України), за попереднім повідомленням матері про час відпустки не менш ніж за 7 календарних днів та з урахуванням графіку відвідування дитиною шкільного навчального закладу. В період відпустки дитина перебуває з батьком або за місцем його проживання/знаходження або в іншому місці визначеному для проведення спільного відпочинку. Про місце знаходження дитини батько повідомляє матір;
4) під час хвороби дитини батько має право безперешкодного відвідування дитини без обмежень у часі за місцем її фактичного знаходження (проживання), у разі хвороби дитини або погіршення стану здоров`я, мати повідомляє батька про це невідкладно, при цьому питання щодо здоров`я дитини, застосування медикаментів, консультацій та її лікування вирішуються батьками спільно. У разі хвороби дитини, погіршення стану її здоров`я в час коли дитина знаходиться у батька, батько повідомляє матір про це невідкладно, при цьому питання щодо здоров`я дитини, застосування медикаментів, консультацій та її лікування вирішуються батьками спільно;
5) щовівторка з 17:00 години до 20:00 години за місцем проживання дитини чи перебування батька ОСОБА_3 без присутності матері ОСОБА_4 , за умови дотримання прав та інтересів дитини;
6) щочетверга з 17:00 години до 20:00 години за місцем проживання дитини чи перебування батька ОСОБА_3 без присутності матері ОСОБА_4 , за умови дотримання прав та інтересів дитини;
7) побачення з сином ОСОБА_5 , щороку 8 серпня, в день його народження, протягом не менше, ніж трьох годин, за попередньою домовленістю з матір`ю ОСОБА_4 , або, у випадку неможливості побачення у день народження з поважних причин, - наступного дня, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 , протягом не менше, ніж трьох годин, за попередньою домовленістю з матір`ю, за умови дотримання прав та інтересів дитини;
8) побачення з сином ОСОБА_5 , щороку 30 жовтня, в день народження батька, протягом не менше, ніж трьох годин, за попередньою домовленістю з матір`ю ОСОБА_4 , або, у випадку неможливості побачення у день народження з поважних причин, - наступного дня, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 , протягом не менше, ніж трьох годин, за попередньою домовленістю з матір`ю, за умови дотримання прав та інтересів дитини;
9) батько забирає сина та проводить з ним час без присутності матері на Новий рік 31 грудня з 10:00 год до 21:00 год; на ОСОБА_6 з 10:00 год до 21:00 год; Великдень, на непарний Міжнародний жіночій день та Трійцю- з 10:00 год до 21:00 год;
10) щоденне без обмежень у часі спілкування ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_5 , особисто через засоби мобільного, поштового, електронного, та іншого зв`язку в т. ч. через мережу Інтернет та через будь-які мобільні додатки, з урахуванням графіку відпочинку та навчання дитини за кордоном;
11) зобов`язати ОСОБА_4 повідомляти ОСОБА_3 засобами телефонного чи електронного зв`язку про зміну місця проживання сина за кордоном, не пізніше ніж через 3 (трьох) днів після переїзду до іншого міста чи країни;
12) зобов`язати ОСОБА_4 повідомляти ОСОБА_3 засобами телефонного чи електронного зв`язку про зміну номера телефона для спілкування із сином ОСОБА_5 ;
13) у період дій воєнного стану на території України та на період прибування дитини та матері за кордоном, мати- ОСОБА_4 привозить дитину- ОСОБА_5 до будь-якого міста України, який обере ОСОБА_4 на свій власний розсуд, в період літніх, весняних, осінніх та зимових шкільних канікул дитини, а також на Новорічні свята, з урахуванням графіку навчання дитини за кордоном, за попереднім погодженням дати приїзду дитини до України з батьком - ОСОБА_3 , на строк не менше ніж на 7 днів, з правом проводити даний строк перебування дитини на території України з батьком без присутності матері та без обмежень у часі, за умови дотримання прав та інтересів дитини. Усі витрати на приїзд дитини- ОСОБА_5 із за кордону до будь-якого міста України батько компенсує матері на її розрахунковий рахунок.
Відстрочити виконання рішення суду в частині зустрічей батька ОСОБА_3 з сином ОСОБА_5 , а саме пункти 1-9 вище вказаного графіку, на час постійного перебування дитини за кордоном, та /або до закінчення дії воєнного стану на території України.
Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_4 , та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій вказала на те, що воно ухвалено з порушенням норма матеріального та процесуального права та без належного її повідомлення про розгляд даної справи.
Мотивує скаргу тим, що суд не з`ясував думку дитини, яка досягла 10 років, що є грубим порушенням ст. 171 Сімейного кодексу України та ст. 12 Конвенції про права дитини. Дитина неодноразово висловлювала категоричне небажання спілкуватися з батьком через страх та психологічний тиск.
Оскільки дитина фактично проживає за кордоном з 2022 року, відповідно до міжнародної практики такі спори мають розглядатися за місцем фактичного проживання дитини, де можуть бути залучені місцеві соціальні служби.
Суд першої інстанції не дізнався та не приділив увагу тому фактові, що дитина перебуває у стані страху внаслідок погроз батька про викрадення та фізичну розправу з матір`ю. Дитина виявила самостійне бажання змінити номер телефону і заблокувати батька. Суд не призначив психологічної експертизи для встановлення емоційного стану дитини та впливу примусового спілкування на її психічне здоров`я.
ОСОБА_2 просила рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_7 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала проти задоволення апеляційної скарги вказавши на те, що ОСОБА_4 повністю була обізнана про наявність даної судової справи в Чечелівському районному судді м.Дніпра, але не зважаючи на вище вказані обставини проігнорувала дану справу в судді першої інстанції та жодного разу не заяви клопотання про участь у справі в режимі відео конференції, як і те що представник апелянта адвокат – Тульчинська Н.В. жодного разу не прибула до судового засідання.
Порядок участі батька у вихованні дитини повністю передбачає усі обставини, які склались на даний час, а саме те, що на час перебування дитини за кордом відстроченим є виконання рішення суду в частині зустрічей батька ОСОБА_3 з сином ОСОБА_5 .
ОСОБА_7 просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 , у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її у повному обсязі
ОСОБА_3 , та його представник ОСОБА_7 , у судовому засіданні просили оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Представник Центральної служби у справах дітей Дніпровської міської ради – Волошенок Г.С., просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що з 11.06.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Під час шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 24 квітня 2024 року (повторно) Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління юстиції ( м. Одеса), актовий запис №880 (а.с. 15).
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірваний (а.с. 30-33). 
З березня 2022 року дитина проживає з матір`ю за межами України, після подання позову про розірвання шлюбу ОСОБА_4 почала чинити перешкоди у спілкуванні з сином, а саме відкликала мобільний телефон, який належав дитині, не надає свій телефон сину коли, той спілкується з останньою в телефонному режимі, що підтверджується відповідними скріншотами з месенджерів, наявними в матеріалах справи (а.с. 16-25).
Окрім того, позивач звернув увагу на те що в період перебування дитини за кордоном він перераховував грошові кошти на рахунок матері дитини, для забезпечення належного перебування дитини за кордоном, на підтвердження чого надав квитанції з банку (а.с. 34-35).
Позивач, звернувшись до суду із позовом про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, покликається на те, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю за кордоном. Батько позбавлений можливості спілкуватись із своєю дитиною, оскільки матір чинить перешкоди у такому спілкуванні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка вживає заходів для підтримання належного контакту дитини з батьком чи сприяє такому спілкуванню. Натомість встановлені обставини свідчать про свідоме створення нею перешкод у реалізації позивачем права на участь у вихованні та спілкуванні з сином.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справ № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
Відповідно до частин першої, третьої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 754/1447/23 (провадження № 61-6119св24) Верховний Суд зазначив, що: «З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Проте не може бути передбачено шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини.».
Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, зазначено, що: «дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.
У судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду 26 травня 2026 року в режимі відеоконфернції була з`ясована думка дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо спілкування зі своїм батьком ОСОБА_3 .
Дитина у судовому засіданні повідомила, що на даний час проживає разом з матір`ю ОСОБА_4 у Німечинні, на даний час з батьком не спілкується і не бажає спілкуватись, оскільки він погрожував вбити матір, про це йому стало відомо після побаченою переписки між батьками у телефоні матері.
Також ОСОБА_5 , повідомив суд, що до батька відноситься нормально, однак спілкуватись не бажає.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено:
«міжнародними та національними нормами законодавства України закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також передбачено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок - не чинити цьому перешкоди. У справах, що виникають зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
Верховний Суд вкотре наголошує, що при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків. Судам необхідно враховувати загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, надавати ретельну оцінку низці факторів, які залежно від обставин відповідної справи можуть відрізнятися.
При вирішенні питання щодо участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні та спілкуванні з дитиною необхідно пам`ятати, що у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 276/1741/22, на яку посилається заявник, зроблений висновок про те, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 569/14585/21, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано: «Встановлюючи порядок побачень батька з дітьми, врахувавши інтереси дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне, стабільне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми дочкою та сином, наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дітей, відсутність підтверджених належними та достатніми доказами обставин, які б могли бути підставою для обмеження права батька на спілкування з дітьми, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, суди дійшли правильного висновку про можливість визначення порядку періодичних тимчасових побачень ОСОБА_1 з дітьми, оскільки право батька на спілкування з дітьми є його незаперечним правом, а спілкування малолітніх дітей з батьком відповідає їхнім інтересам. Суди правильно врахували те, що діти наразі перебувають за кордоном, відстрочивши порядок виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, натомість зобов`язавши відповідачку на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозвязку через мобільні телефони, що буде сприяти підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України».
Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «JOHANSEN v. NORWAY» від 07 серпня 1996 року).
Отже, визначаючи спосіб участі одного із батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.
Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки батько та мати мають рівні права та обов`язки, то колегія суддів, виходячи з принципу рівності батьків у реалізації їх права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні,вважає. що судом першої інстанції з урахуванням обставин справи та графіку було визначено спілкування та зустріч з батьком, який буде відповідати інтересам дитини та батька.
У судовому засіданні позивач повідомив суду, що останній раз спілкувався з сином півтори роки тому, що підтверджує його вимоги щодо створення перешкод у спілкуванні з сином.
Колегія суддів вважає, що оскільки дитина разом з відповідачкою на початку війни у 2022 році виїхали за межі країни, то остання безпосередньо впливає на емоційний та психологічний стан дитини щодо спілкування з батьком, з огляду на те, що то остання безпосередньо впливає на емоційний та психологічний стан дитини щодо спілкування з батьком, з огляду на те, що у судовому засіданні ОСОБА_9 висловив думку про нормальне ставлення до батька і при цьому відповідачка або її представником не було підтверджено пояснення дитини щодо погроз у листування між батьками, ні до суду першої ні до апеляційної інстанції відповідних доказів не надано,а тому апеляційний суд критично ставиться до пояснення дитини щодо погроз батька до матері.
Також з матеріалів справи встановлено, що між сторонами, існує конфлікт щодо особистого спілкування та спілкування з дитиною, а тому апеляційний суд вважає, що визначений графік побачень буде відповідати як інтересам дитини так і батька.
Проаналізувавши встановлені обставини справи, враховуючи характер стосунків, які склались між батьками дитини та між дитиною і кожним з батьків, вік дитини, а також закріплений у положеннях чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у її вихованні, бажання батька на участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином, колегія суддів вважає, що визначений графік спілкування ОСОБА_3 зі своїм сином ОСОБА_5 , встановлений рішенням Чечелівським районним судом м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року є доцільним і таким, що відповідатиме інтересам дитини та батька.
Доказів на підтвердження доводів скарги, що дитини не бажає спілкуватись з батьком через психологічний тиск, також матеріали справи не містять
Щодо посилання у скарзі про графік спілкування та те, що він є нереалістичним, то апеляційний суд вважає, що у даному випадку, судом було відстрочено виконання рішення в частині зустрічей батька з сином до закінчення воєнного стану на території України, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 569/14585/21 від 07 грудня 2023 року.
Інші доводи, наведені в обґрунтування скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпро від 24 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 2 червня 2026 року.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв 
Т.П. Красвітна