справа № 372/1241/25
провадження № 22-ц/824/3302/2026
головуючий у суді І інстанції Кравченко М.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Тихої П.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором № 620260 від 17 лютого 2023 року у розмірі 173 560 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп.
На обґрунтування позову представник позивача зазначав, що 17 лютого 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 620260, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. 1 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 01022024-1, у відповідності до умов якого, останньому за плату передано право вимоги до боржників, у тому числі до відповідача вимогу на суму 173 560 грн, яка складається з: 20 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 153 560 грн заборгованість за відсотками. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за кредитним договором № 620260 від 17 лютого 2023 року у розмірі 173 560 грн, які просив стягнути позивач.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 3 червня 2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Не погоджуючись із указаним рішенням адвокат Усенко Михайло Ігорович в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що надане позивачем повідомлення про перерахування коштів за договором про надання споживчого кредиту № 620260 містить усі необхідні реквізити. Отже, може вважатися первинним документом і підтверджувати надання позичальнику кредитних коштів. Відповідно до відомостей, що містяться в реєстрі платіжної інфраструктуриТОВ «Пейтек» (код ЄДРПОУ 44103264) є Фінансовою установою, що має право на надання платіжних послуг. Відповідно до отриманої ліцензії від Національного банку України (рішення від 29.05.2023 № 21/990-PK). що переоформлена Національним банком України 24.05.2024 (витяг Національного баку України із Державного реєстру фінансових установ про внесення 24.05.2024 запису до Державного реєстру фінансових установ про переоформлення ліцензій). Товариство надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунку. Таким чином вважає, що вказаний вище лист містить всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер; назву, номер транзакції в системі ТОВ «Пейтек» та ТОВ «СелФі Кредит», Session ID, сайт торгівця, код авторизації. Банк-еквайр, призначення платежу, суми цифрами, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Зазначає, що на підтвердження вказаних вимог представником позивача було надано копію підписаного аналогом електронного підпису з одноразовим ідентифікатором договору про надання споживчого кредиту № 620260.
Звертає увагу, що з метою повного та неупередженого розгляду справи та отримання додаткової інформації представник позивача у своїх письмових поясненнях на відзив ОСОБА_2 вказав про факт необхідності долучення до справи клопотання про витребування доказів. ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» не передано інших доказів, які б підтверджували перерахування коштів на рахунок    ОСОБА_1 , у зв`язку з чим була необхідне звернутись до суду з клопотанням про витребування необхідних документів. На клопотання про витребування доказів ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» не отримало відповіді за запитом Обухівського районного суду Київської області до Банку.
Щодо посилання суду на те, що розрахунок заборгованості за договором не є первинним документом бухгалтерського обліку, вказує, що розрахунок заборгованості, який є додатком до поданої Товариством позовної заяви, містить усі необхідні відомості для того аби ідентифікувати його як такого, що підтверджує суму боргу саме по цьому кредитному договору, адже місить відомості про позичальника та номер і дату кредитного договору. Судова практика свідчить про те, що розрахунок заборгованості може бути належним доказом існування боргу у взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема, позивачем було надано копію такого доказу, а саме повідомлення про перерахування коштів позичальнику за договором про надання споживчого кредиту № 620260 від 17.02.2023 року.
22 грудня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що надані апелянтом/позивачем документи не можна визнати належними та допустимими доказами на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 відповідачем грошових коштів у кредит від ТОВ «Селфі Кредит».
У судове засідання призначене на 07 квітня 2026 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. 
Крім того, 04 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» - Усенка М.І. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
Відповідач  ОСОБА_1 у судове засідання призначене на 07 квітня 2026 року також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомив. 
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що надані позивачем документи не можна визнати належними та допустимими доказами на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у кредит від ТОВ «Селфі Кредит».
Так, суд виходив із того, що ТОВ «Селфі Кредит» та позивач не є банківськими установами та не здійснюють відкриття і ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків відповідача, його розрахунково-касове обслуговування тощо.
Суд в оскаржуваному рішенні вважав, що відомості про щоденні нарахування та погашення, складені ТОВ «Селфі Кредит», не можуть відображати рух коштів по банківському рахунку відповідача та інформацію про операції по вказаному рахунку, в тому числі інформацію про зарахування суми кредиту на банківський (картковий) рахунок відповідача, а відтак - не є первинними документами і не можуть підтверджувати наявність заборгованості та її розмір.
На переконання суду першої інстанції складений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором № 620260 від 17.02.2023 не може відображати рух коштів по банківському рахунку відповідача та інформацію про операції по вказаному рахунку, в тому числі інформацію про зарахування сум кредиту на банківський (картковий) рахунок відповідача, а відтак - не є первинними документами і не можуть підтверджувати наявність заборгованості та її розмір.
Оцінюючи надану позивачем довідку вих. № 20250103-166 від 03.01.2025 року, відповідно до якої ТОВ «Селфі Кредит» перерахувало відповідачу грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у наданій довідці не зазначена установа банку отримувача коштів, тобто відповідача. Крім того, зазначена довідка не містить будь-яких відміток банку про його виконання (підпису уповноваженого працівника банку, штампу або печатки банку тощо). Крім того, у наданій позивачем довідці зазначено «Про успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта від ТОВ «Селфі Кредит» 17.02.2023 року о 15:45:15 на суму 20 000,00 грн, а у графі призначення платежу «зарахування на карту, маска карти НОМЕР_1 ».
Ураховуючи наведене, а також заперечення відповідачем факту отримання грошових коштів на підставі договору про споживчий кредит № 620260, суд першої інстанції дійшов висновку, що не може визнати надану позивачем довідку вих. № 20250103-166 від 03.01.2025 року належним та допустимим доказом на підтвердження зарахування грошових коштів на конкретну банківську картку, яка належить відповідачу.
Інші надані позивачем докази, а саме договір про споживчий кредит № 620260 з додатками, паспорт споживчого кредиту, довідка про ідентифікацію, анкета-заява на кредит, на переконання суду першої інстанції, підтверджують лише факт укладення між сторонами договору про споживчий кредит та узгодження його умов, проте не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на підтвердження факту отримання відповідачем суми кредиту.
Оскільки проценти та комісія нараховуються на суму основного боргу за кредитом та вимоги про стягнення процентів і комісії є похідними від вимог про стягнення заборгованості за основною сумою боргу, а суд дійшов висновку щодо недоведеності факту отримання відповідачем суми кредиту, суд також відмовив в позовних вимогах про стягнення процентів та комісії.
Колегія апеляційного суду з таким висновком погодитись не може з огляду на наступне.
Із матеріалів справи слідує, що згідно з договором про споживчий кредит № 620260 від 17.02.2023 з додатками, укладеним між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем, останній отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн. 
Умовами договору про споживчий кредит № 620260 від 17.02.2023 передбачено, що він укладений в електронній формі та підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до наданої позивачем довідки вих. № 20250103-166 від 03.01.2025 року ТОВ «Селфі Кредит» перерахувало відповідачу грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн.
Згідно з відомостями про щоденні нарахування та погашення, складеними ТОВ «Селфі Кредит», відповідачу нараховувались проценти та комісія.
Суду також надано розрахунок заборгованості за Договором № 620260 від 17.02.2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту складений позивачем, відповідно до якого станом на 01.02.2024 року заборгованість відповідача складає 173 560,00 грн, з яких: 20 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 153 560,00 грн заборгованість за відсотками.
Відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 01022024-1 від 01.02.2024, укладеного між ТОВ «Селфі Кредит» та позивачем, відповідно до якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором №620260 від 17.02.2023 в розмірі 173 560,00 грн, з яких: 20 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 153 560,00 грн заборгованість за відсотками.
Так, судом було визнано доведеним факт укладення між сторонами договору про споживчий кредит та узгодження його умов.
Рішення у відповідний частині відповідачем не оскаржено.
При цьому поза увагою суду першої інстанції залишився відзив ОСОБА_1 , написаний ним власноручно 18.03.2025 року, у якому він визнав як укладення договору про споживчий кредит № 620260 від 17.02.2023 року, так і отримання за цим договором кредиту на суму 20000 грн. У цьому відзиві відповідач просив зробити перерахунок заборгованості та змусити кредитора здійснити реструктуризацію кредитного договору для погашення лише заборгованості за тілом кредита в сумі 20000 грн рівними частинами протягом 12 місяців, оскільки вважав, що розмір відсотків є завищеним.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Як слідує із матеріалів справи, відповідач подав до суду власноручно написану заяву у виді відзиву на позов, у якій визнав як укладення договору про споживчий кредит № 620260 від 17.02.2023 року, так і отримання за цим договором кредиту на суму 20000 грн.
У подальшому відповідачем ОСОБА_1 до суду були надані ще відзив на позовну заяву від 21.03.2025 року та письмові пояснення від 24.03.2025 року, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не були надані належні докази у підтвердження позову. В той же час, відповідні відзив від 21.03.2025 року та письмові пояснення від 24.03.2025 року не містять спростування попередньої позиції відповідача, викладеної у власноручно написаному ним відзиві від 18.03.2025 року (а.с. 86,Т.1), у якому він визнав укладення договору та отримання грошових коштів.
З урахуванням наведеного, обставина щодо укладення договору про споживчий кредит № 620260 від 17.02.2023 року і отримання за цим договором кредиту на суму 20000 грн є встановленими в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України та не підлягають доказуванню. При цьому, позивачем до позову були надані докази, які не дають підстав для обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання відповідачем.
Сам лише факт відсутності виписки з особового рахунку клієнта про рух коштів, не може бути підставою для відмови у стягненні заявленої у позові суми, оскільки відповідач, визнавши факт отримання грошових коштів, не надав суду жодних доказів часткового погашення заборгованості, що могло б вплинути на рух коштів по його рахунку.
Відтак, наведений позивачем розрахунок заборгованості ґрунтується на математичних розрахунках щодо отриманої суми кредиту та нарахованих відсотків, які узгоджуються із обумовленими у договорі розміром відсотків та періодом їх нарахування.
Підстави для відхилення такого розрахунку, який не спростований відповідачем та не суперечить умовам договору, відсутні.
Як слідує із змісту оскаржуваного рішення судом правильно були встановлені правовідносини, які виникли між сторонами цього спору та норми права, які підлягають застосуванню. 
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно з ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Частиною 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Згідно з ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію»якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Укладення сторонами договору в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором на підставі Закону України «Про електронну комерцію» відповідає положенням законодавства України та не має наслідком нікчемність або недійсність такого договору, якщо сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов і позивач не довів, що договір суперечить вимогам закону. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (постанови Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 234/7163/20, від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19).
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Також, судом першої інстанції було встановлено перехід прав вимоги від первісного кредитора до позивача, що не оспорено відповідачем.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц).
Суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем не були доведені позовні вимоги належними доказами, оскільки поза увагою суду залишилась заява відповідача про визнання обставин, які були предметом доведення у цій справі. Жодних мотивів відхилення визнання відповідачем таких обставин, оскаржуване рішення не містить.
Разом з тим, колегія апеляційного суду також вважає за необхідне врахувати заявлені у відзиві від 18.03.2025 року аргументи відповідача щодо завищеного розміру відсотків.
Так, згідно умов п. 1.4 договору, що є предметом цього спору строк кредитування складає 420 днів. 
Відповідно до п. 1.5. договору, тип процентної ставки - фіксована. 
За користування кредитом нараховується проценти відповідно до п. 1.5.1 за стандартною процентною ставкою 2,2% в день та відповідно до п. 1.5.2. за зниженою процентною ставкою 1,43% в день.
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, до з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року позивач міг здійснювати нарахування процентів за процентною ставкою вказаною у договорі - 2,5%, після 22 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року позивач міг здійснювати нарахування процентів не перебільшуючи ставку в розмірі 1,5%.
Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що договір №620260 було укладено 17.02.2023 року строком на 420 днів, тобто до внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому положення пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» поширюється на вказаний кредитний договір і умова вказаного Договору щодо встановлення денної процентної ставки у 2,2% не є нікчемною.
Як слідує із розрахунку позивача, заборгованість по відсотках нараховано по 01.02.2024 року, із них за період з 17.02.2023 року по 18.03.2023 року були нараховані відсотки у сумі 8580 грн за процентною ставкою 1.43% в день, а за період з 20.03.2023 року по 01.02.2024 року були нараховані відсотки у сумі 144980 грн за процентною ставкою 2,2% в день.
За таких обставин, нарахування позивачем відсотків відбулось у відповідності із законом.
Щодо судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи звертаючись з апеляційною скаргою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн (а.с. 144).
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 522,40 грн за подання позовної заяви та 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» задовольнити.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути із  ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОУ 35234236) заборгованість за кредитним договором № 620260 від 17 лютого 2023 року у розмірі 173 560 (сто сімдесят три тисячі п`ятсот шістдесят) грн та 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба