Справа №504/1112/26
Провадження №2-а/504/27/26

Доброславський районний суд Одеської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01.06.2026	с-ще Доброслав	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді -Барвенко В.К.,
секретаря – Ориник М.В., - 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, матеріали за адміністративним позовом ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проти ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № R380647 від 26.02.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1КУпАп, - 
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся із вказаним адміністративним позовом до відповідача.
В обгрунтування своїх позовних вимог позивач стверджує, що позивач посилається на те, що він перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач стверджує, що 26.02.2026 року відносно нього було прийнято постанову № R380647 та накладено адміністративне стягнення в сумі 17000,00 грн.
Заявник також стверджує, що він 26.05.2025 року уточнив всі свої військово- обліково данні, 28.05.2025 року пройшов ВЛК, та визнаний придатним до військової служби (ВЛК 2025-0528-1636-2889-0).
З даною постановою Відповідача категорично не погоджується, вважає її протиправною та незаконною, та такою, яка підлягає скасуванню, на підставі нижчевикладеного.
Обґрунтовуючи свою постанову, Відповідач зазначає, що нібито Позивач не прибув вчасно за повісткою ТЦК та СП.
Окрім того, на адресу РТЦК надійшла письмова згода позивача на притягнення його до адміністративної відповідальності.
Позивач стверджує, що він не отримував ані особисто, ані засобами поштового зв`язку, ані в будь-який інший спосіб від Відповідача повістки/розпорядження/виклику та/або будь-якого іншого повідомлення з вимогою з`явитися до вказаного органу в зазначений час для складання адміністративних матеріалів, та постанову не отримував.
Позивач подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову підтримав.
Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений електронною поштою про дату, час та місце розгляду справи по суті.
Водночас у своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача- ОСОБА_2 послався на те, що позивач перебуває у розшуку через порушення правил військового обліку.
14.08.2025 року позивач не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 о 10:00 годині тобто у час, який зазначений у повістці № 4531827 для проходження медичного огляду, про причини неявки не повідомив.
25.02.2026 року ОСОБА_1 через електронний кабінет звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про визнання винуватості у інкримінованому йому адміністративному правопорушенні.
Тому, начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 було прийнято рішення про притягнення винуватої особи до адміністративної відповідальності. 
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:
Відповідно до ч.3 ст.210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період.
Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під часмобілізації громадянизобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
Відповідно до п. 2 ч. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затверджених Постановою КМУ від 30.12.2023р. № 1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» Призовники,військовозобов`язані тарезервісти повинні: прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно п. 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2023р. № 1487 районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки:організовують оповіщення та у разі потреби можуть здійснювати безпосередньо через військових посадових осіб, військовослужбовців, державних службовців, працівників, визначених рішенням керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання тощо) шляхом вручення повісток під їх особистий підпис (додаток 11) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям.
Позивач стверджує, що він не отримував жодної судової повістки, у також у нього є застосунок «Резерв+», з якого він не бачив, що його викликають до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Суд звертає увагу, що Відповідачем не було надано доказів того, що на адресу Позивача були направлені повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно із ст.280 КУпАПорган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Незважаючи на те, що згідно із ст. 251 КУпАП, доказами по справі є поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, речові докази, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у вищезазначеній постанові не зазначено будь-яких доказів, на яких ґрунтується висновок про вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, не наведено оцінки доказів.
Однак, відповідачем не надано до суду достатніх та беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210 -1 КУпАП, що позбавляє суд можливості встановити в його діях складу правопорушення.
Зокрема, надана до відзиву копія виклику до РТЦК та СП № 4531827 не містить підпису ОСОБА_1 про його отримання.
Відсутні докази направлення поштою цього самого виклику на адресу позивача, та отримання адресатом такого листа.
Щодо факту визнання позивачем своєї вини у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення суд першої інстанції безумовно враховує наступне:
Суд першої інстанції вважає доцільним надати аналіз правову природу протоколу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 256 КУпАП упротоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.
Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Сфера застосовності окресленого права визначена в п. 1 ст. 6 Конвенції: «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». 
Аналіз цього положення дає можливість з`ясувати коло об`єктів, судовий захист яких має відбуватися з додержанням вимог справедливого судового розгляду. 
Такими об`єктами виступають права й обов`язки цивільного характеру, а також права людини при висуненні кримінального обвинувачення. 
Тлумачення термінів, що використовуються в Конвенції, Європейський суд з прав людини здійснює самостійно, або «автономно». 
Це означає, що ЄСПЛ не вважає обов`язковим для себе те значення, яке певний термін має в рамках правової системи певної держави – члена Ради Європи, що є стороною Конвенції. 
Така «автономність» тлумачення стосується розуміння Судом терміна «кримінальне обвинувачення». 
Класифікація справи як кримінальної важлива, оскільки ст. 6 Конвенції поширює свою дію лише на порядок судового розгляду справ про цивільні права та обов`язки та справ про кримінальне обвинувачення. 
Наявність у правовому конфлікті «кримінального обвинувачення» має наслідком застосування у провадженні в цій справі гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції. 
При розгляді справи «Енгель та інші проти Нідерландів» ЄСПЛ поставив питання: чи припиняється застосування ст. 6 тільки тому, що компетентні органи держави класифікують дію або бездіяльність, а також судовий розгляд стосовно порушника як дисциплінарні, або, навпаки, ця стаття застосовується в деяких випадках незалежно від цієї класифікації. 
Суд, посилаючись на одне зі своїх рішень (у справі Неймастера від 27 червня 1968 р.), вказав, що слово «обвинувачення» слід розуміти «за сутністю Конвенції». 
Отже, Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.
За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, повязаного з правами та обовязками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.
Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, Суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності, йому предявлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).
Зокрема, в даному випадку Судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу, з огляду на суворість покарання та розмір штрафу, мають каральний і стримуючий характер.
Так, в пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін доКодексу Українипро адміністративні правопорушення» (щодо посилення відповідальност іза керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагут а швидкість реакції), яким в подальшому було закріплено діючі санкції, як один із аргументів посилення відповідальності було зазначено, що міжнародний досвід забезпечення безпеки на дорогах свідчить, що одним з найпростіших способів примусити водіїв дотримуватися вимог правил дорожнього руху є розроблення системи їх ефективного покарання та посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння.
Також, законодавцем звернуто увагу на те, що розмір штрафу в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати по Україні, а проведений порівняльно-правовий аналіз із санкцією, яка передбачена за порушення правил дорожнього руху і міститься в Кримінальному кодексі України (частина перша статті 286 ) свідчить, що штраф за вказане адміністративне правопорушення перевищує розмір штрафу за кримінально каране діяння за національним законодавством України. 
На проблему співвідношення санкцій звертало увагу і Головне науково-експертне управління Верховної ради України надаючи свій висновок на зазначений проект закону.
Наведені обставини дали законодавцю підстави стверджувати, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.
Повертаючись до цієї справи суд першої інстанції безумовно враховує той факт, що адміністративне стягнення в оскаржуваній постанові сягнуло 17000,00 грн., що, безумовно, є вищою майже у два рази платою за мінімальну заробітну плату в Україні.
Слід зауважити, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (№ 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.
Отже це переслідування ОСОБА_1 має правову природу кримінального переслідування.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. 
Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
У своїй постанові від 09.12.2021 року №487/4245/18 Верховний Суд виснував, що особа, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, має право на власний розсуд формувати лінію свого захисту. 
Показання обвинуваченого є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, вони мають бути ретельно перевірені й оцінені судом. 
Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду (ч. 2 ст. 94 КПК України). 
Визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо, та всієї доказової бази у сукупності. 
Водночас регламентований ст. 62 Конституції України та закріплений у ст. 17 КПК України принцип презумпції невинуватості звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. 
Якщо обвинувачений посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. 
Показання обвинуваченого підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах кримінального провадження. 
Перевіряючи дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 на предмет дотримання закону під час вирішення питання притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності суд першої інстанції, за результатами безпосереднього дослідження та оцінки доказів з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_1 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАп України.
Сам факт визнання винуватості особою не є безумовною підставою для притягнення особи до відповідальності, оскільки винуватість особи має бути доведена достовірними та належними доказами із дотриманням передбаченої законом процедури.
Зокрема, заява позивача не містить чітких посилань на факт отримання ним у встановленому законом порядку повістки про явку 14.08.2025 року до РТЦК,.
Доводи заперечень відповідача у відзиві не спростовують наведених судом першої інстанції вимог закону, практики ЄСПЛ, та висновків суду.
Отже посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 помилково прийняли оскаржувану постанову та помилково притягнули позивача до адміністративної відповідальності. 
Згідно п.3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про скасування постанови № R380647 від 26.02.2026 року  по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 -1 КУпАП щодо ОСОБА_1 слід задовольнити.
Окрім того, справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 провадженням слід закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, - за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.
Керуючись ст. 2, 5, 11, 47, 162, 163, 286 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проти ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № R380647 від 26.02.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАп, - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову № R380647 від 26.02.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАп, та накладення штрафу в сумі 17000,00 грн.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 провадженням закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, - за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя 	В. К. Барвенко