ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 р. 	Справа № 440/680/26	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун) від 31.03.2026 по справі № 440/680/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання протиправним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області), з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: 
визнати протиправним та скасувати розпорядження ГУ ПФУ в Полтавській області від 10.09.2025 № 3624/1600-0203-11 про відмову у призначенні їй пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";
зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області призначити та виплачувати з 09.09.2025 пенсію в разі втрати годувальника ( ОСОБА_2 ) відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Полтавській області про визнання протиправним та скасування розпорядження.
Визнано протиправним та скасувати розпорядження Відділу з питань призначення пенсій та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Полтавській області від 10.09.2025 № 3624/1600-0203-11.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 08.09.2025 по суті з урахуванням висновку суду про необхідність врахування довідки Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 22.09.2021 № 729/4.3/8-21 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 та прийняти відповідне рішення.
В решті вимог - позов залишено без задоволення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 частину судових витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що розмір пенсії позивачки у разі втрати годувальника, призначений відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (5178,00 грн) менший за отримувану пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (5990,01 грн). Вважає, що правомірно відмовлено позивачці у призначенні пенсії в разі втрати годувальника за померлого чоловіка у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Позивачка по справі не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ, де отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
28.12.1965 позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , про що свідчать відмітки у свідоцтві про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого повторно 15.04.2014 адміністрацією селища Лісне, Верхньокамського району, Кіровської області, РФ (а.с. 14) та у паспорті громадянина України (а.с. 10). ОСОБА_2 за життя перебував на обліку в ГУПФ, де отримував пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з грошового забезпечення за посадою старший по корпусу установи ОП-317/194 УВС Полтавської області за нормами, чинними на 01.03.2018.
22.09.2021 Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" на ім`я ОСОБА_2 було складено довідку № 729/4.3/8-21 про розмір грошового забезпечення (а.с. 40) за нормами, чинними на 05.03.2019 за прирівняною посадою військовослужбовця (9080,94 грн).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2022 у справі № 440/1544/22 суд зобов`язав ГУ ПФУ здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2019 на підставі довідки Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 729/4.3/8-21 від 22.09.2021 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 станом на 05.03.2019 у відповідності до вимог статей 43, 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішення суду набрало законної сили 07.05.2022.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, факт чого засвідчено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 20.04.2022, виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 13).
08.09.2025 позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії у разі втрати годувальника. Проте Відділ з питань призначення пенсій та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ своїм розпорядженням від 10.09.2025 № 3624/1600-0203-11 (а.с. 23) відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії в разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 у відповідності до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Мотивуючи своє рішення, відповідач зазначив, що в ході здійснення правової експертизи та перевірки діяльності призначення пенсії в разі втрати годувальника згідно із Законом № 2262 ОСОБА_1 було встановлено, що пенсія в разі втрати годувальника згідно із Законом № 2262 становитиме 5178,00 грн, тоді як отримувана нею пенсія за віком згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на даний час становить 5990,01 грн. Розмір пенсії в разі втрати годувальника гр. ОСОБА_1 згідно із Законом №2262 буде нижчий за розмір, який вона отримує за віком згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Позивачка вважає розпорядження Відділу з питань призначення пенсій та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Полтавській області від 10.09.2025 № 3624/1600-0203-11 протиправним, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності розпорядження Відділу з питань призначення пенсій та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Полтавській області від 10.09.2025 № 3624/1600-0203-11.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання ГУ ПФУв Полтавській області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 08.09.2025 по суті з урахуванням висновку суду про необхідність врахування довідки Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 22.09.2021 № 729/4.3/8-21 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 та прийняти відповідне рішення.
В решті позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у їх задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон № 1058-IV).
За приписами ч.1 ст.9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною 1 ст.10 Закону № 1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі, та деяких інших осіб, визначає Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 за № 2262-ХІІ (далі по тексту - Закон № 2262-ХІІ), згідно з яким держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
За змістом ст.29 Закону України № 2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Згідно зі ст. 31 Закону № 2262-ХІІ члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Відповідно до статті 36 Закону № 2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах:
а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, а саме батькам (одному з батьків), дружині (чоловікові), іншому непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) годувальника, якщо право на пенсію має один непрацездатний член сім`ї, - у розмірі 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї; якщо право на пенсію мають два і більше непрацездатних членів сім`ї (крім батьків, дружини (чоловіка) - у розмірі 50 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків;
б) сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.
Пенсія в разі втрати годувальника (або частина спільної пенсії кожного непрацездатного члена сім`ї), що призначається членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, з розрахунку на кожного непрацездатного члена сім`ї не може бути меншою ніж два визначені законом розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (ст. 37 Закону № 2262-ХІІ).
Частиною 3 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що пенсії особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, оклади та/чи доплати за військове (спеціальне) звання, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку (доплату) за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 18 ст. 43 Закону № 2262-XII у разі якщо на момент призначення або виплати пенсії відбулася зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення та/або були введені для зазначених категорій осіб нові щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірах, встановлених законодавством, пенсія призначається з урахуванням таких змін та/або нововведень, а призначена пенсія підлягає невідкладному перерахунку.
Частиною 1 ст. 45 Закону № 2262-XII передбачено, що сім`ям пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж грошового забезпечення (заробітку), з якого було обчислено пенсію годувальникові.
Вказані норми Закону № 2262-ХІІ структурно розміщені в розділі V «Обчислення пенсії», тобто в загальному розділі, та безпосередньо визначають складові грошового забезпечення для обчислення пенсій. При цьому під обчисленням слід розуміти процес отримання результату за допомогою дій над числами, кожне з яких є конкретним цифровим вираженням розміру складових грошового забезпечення.
З огляду на положення наведених норм суд зазначає, що розмір пенсії в разі втрати годувальника обчислюється виходячи із грошового забезпечення (заробітку), з якого розраховується пенсія годувальникові.
Судом встановлено, що 22.09.2021 Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», оформило на ім`я ОСОБА_2 довідку № 729/4.3/8-21 про розмір грошового забезпечення (а.с. 40) за нормами, що діяли станом на 05.03.2019, за прирівняною посадою військовослужбовця у сумі 9080,94 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2022 у справі № 440/1544/22, яке набрало законної сили 07.05.2022, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2019 на підставі цієї довідки.
Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 07.05.2022.
Відмовляючи позивачці у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, відповідач зазначив, що розмір такої пенсії становитиме 5178,00 грн, що є меншим за пенсію, яку позивач наразі отримує відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у сумі 5990,01 грн. При цьому розрахунок пенсії було здійснено виходячи з розміру грошового забезпечення померлого годувальника — 5940,00 грн, визначеного відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
Водночас суд у цій справі дійшов висновку, що перерахунок пенсії має проводитися виходячи з розміру грошового забезпечення померлого годувальника у сумі 9080,94 грн, зазначеного у довідці Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 22.09.2021 № 729/4.3/8-21, виданій з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704.
Отже, позивачка має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі довідки Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 22.09.2021 № 729/4.3/8-21.
Такі дії відповідача є протиправними, оскільки з 05.03.2019, тобто з дня набрання чинності судовим рішенням у справі № 826/3858/18, виникли підстави для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-ХІІ, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, відтак з цієї дати померлий чоловік позивачки набув право на отримання пенсії, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону № 2262-ХІІ та статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, що підтверджено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2022 у справі № 440/1544/22.
Отже, ГУ ПФУ в Полтавській області при розрахунку позивачці розміру пенсії в разі втрати годувальника та її порівняння з розміром пенсії по інвалідності, виходило з грошового забезпечення, що не відповідає грошовому забезпеченню померлого годувальника, тобто, всупереч вимогам ст. 30 Закону № 2262-ХІІ.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно зазначив про помилковість вказаної відповідачем підстави для відмови у призначенні позивачці пенсії в разі втрати годувальника з посиланням на те, що розмір пенсії позивачки після переходу на пенсію в разі втрати годувальника зменшиться, оскільки відповідач невірно визначає розмір грошового забезпечення годувальника, з якого має визначатися пенсія позивачки.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що розпорядження від 10.09.2025 № 3624/1600-0203-11 прийнято відділом з питань призначення пенсій управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, надання житлових субсидій та пільг Управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Полтавській області не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню.
За цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування розпорядження Відділу з питань призначення пенсій та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Полтавській області від 10.09.2025 № 3624/1600-0203-11 та зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 08.09.2025 по суті з урахуванням висновку суду про необхідність врахування довідки Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 22.09.2021 № 729/4.3/8-21 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 та прийняти відповідне рішення.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 по справі № 440/680/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло