ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 240/1492/25
адміністративне провадження № К/990/41260/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 240/1492/25
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Дубка Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року (суддя Окис Т.О.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2025 року (суддя-доповідач - Боровицький О. А., судді: Курко О. П., Ватаманюк Р.В.)
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 індексації за період з 19 вересня 2016 року до 28 лютого 2018 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 19 вересня 2016 року до 28 лютого 2018 року з урахуванням для обчислення індексації коефіцієнтів місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року.
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року до 15 червня 2023 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року до 15 червня 2023 року із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчисливши щомісячний розмір індексації 4023, 21 грн, як різницю між сумою індексації, обчисленої в березні 2008 року із застосуванням для обчислення індексації коефіцієнтів місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року, і розміром підвищення доходу в березні 2018 року.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року прийнято адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії залишено без руху. Надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції зазначив, що спірні правовідносини в частині вимог про перерахунок грошового забезпечення за період, починаючи з 19 липня 2022 року, підлягають регулюванню статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), яка передбачає тримісячний строк звернення до суду, та дійшов висновку про його пропуск позивачем. Окрім того, судом першої інстанції зазначено, що отримання листа-відповіді на запит оцінюється судом як дії з метою збирання доказів для звернення з цим позовом до суду та не змінює момент, коли позивач дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
2 квітня 2025 року на виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій на обґрунтування поважності причин його пропуску зазначено, що з огляду на приписи статей 116, 233 КЗпП України до позовних вимог у цьому спорі підлягає застосуванню тримісячний строк звернення до суду, який обчислюється з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права, а саме з дня одержання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми. Таким чином, зважаючи на те, що про порушення свого права позивач дізналась лише 13 січня 2025 року після отримання відповіді на адвокатський запит, а до суду звернулась вже 22 січня 2025 року, строк, визначений статтями 116, 233 КЗпП України, нею було дотримано в повному обсязі. Вказано, що наказ про звільнення позивача з військової служби не містив жодних відомостей щодо індексації грошового забезпечення, яка є предметом цього спору та на момент звернення до суду взагалі не була виплачена. Відтак сам по собі наказ про звільнення не міг свідчити про те, що позивач дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права саме з дати його видання.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви з огляду на те, що останньою не було долучено до матеріалів справи грошовий атестат та не зазначено дату ознайомлення з ним, що, за висновками суду, унеможливлювало встановлення дотримання строку звернення до суду. При цьому суд виходив із того, що позовну заяву подано 14 січня 2025 року, а тому строк звернення до суду щодо вимог за період з 19 липня 2022 року до 15 червня 2023 року є пропущеним. Також суд зазначив, що отримання відповіді на адвокатський запит не є досудовим врегулюванням спору та не змінює моменту, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивачем не надано належних доказів існування об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду та не наведено поважних причин, які не залежали від її волевиявлення і були пов`язані з реальними істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали звернення до суду в межах встановленого тримісячного строку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його поновлення.
6 травня 2025 року позивачем подано заяву про продовження процесуального строку для усунення недоліків позовної заяви, яку ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року задоволено, а встановлений ухвалою суду від 26 березня 2025 року строк для усунення недоліків позовної заяви продовжено на десять днів з дня отримання копії цієї ухвали.
28 травня 2025 року позивачем подано заяву про поновлення процесуального строку, яку мотивовано тим, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, перебіг строку звернення до адміністративного суду у спорах цієї категорії пов`язується з моментом, коли особа отримала достовірну та документально підтверджену інформацію про склад, обсяг і розмір належних їй виплат, що, зокрема, може підтверджуватися грошовим атестатом. Оскільки позивачу грошовий атестат під час звільнення не видавався, а відповідну інформацію про склад та розмір виплаченого грошового забезпечення вона отримала лише з відповіді на адвокатський запит, саме з цього моменту, на думку позивача, підлягає обчисленню строк звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 5 червня 2025 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено, визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду, продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви та зазначено, що документом, з яким пов`язується початок перебігу строку звернення до суду у разі звільнення військовослужбовця, є грошовий атестат, а не відповідь на адвокатський запит. Також указано, що звернення до відповідача із заявою та отримання відповіді не змінюють моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а лише свідчать про початок вчинення нею активних дій щодо його реалізації. Судом установлено, що після звільнення з військової служби 15 червня 2023 року позивач звернулась до відповідача лише 17 грудня 2024 року, не навівши жодних об`єктивних причин, які перешкоджали своєчасному зверненню. Також зазначено, що саме по собі посилання на необізнаність про порушення права не є достатнім для поновлення строку звернення до суду, оскільки особа повинна довести неможливість своєчасно дізнатися про таке порушення, тоді як тривала пасивна поведінка не свідчить про дотримання строку звернення до суду. При цьому суд послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 та від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.
12 червня 2025 року позивачем повторно подано заяву про поновлення процесуального строку, у якій зазначено, що з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, вирішальне значення для визначення початку перебігу строку звернення до суду має момент отримання особою документально підтвердженої інформації про склад, обсяг та розмір належних їй виплат. Позивачем указано, що під час звільнення грошовий атестат їй не видавався, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості встановити правильність проведених нарахувань. Водночас відповідні відомості стали відомі лише після отримання відповіді на адвокатський запит, а тому саме з цього моменту, на думку позивача, розпочався перебіг строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року причини пропуску строку звернення до адміністративного суду визнано неповажними, у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду відмовлено, а позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 15 червня 2023 року залишено без розгляду.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2025 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 - без змін.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2025 року, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог касаційної скарги її автором вказано, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосовано до спірних правовідносин статтю 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, оскільки, на її думку, спірні правовідносини, пов`язані з проходженням нею публічної служби охоплюють період як до 19 липня 2022 року, так і після. У зв`язку з цим вважає, що право на звернення до суду із заявленими позовними вимогами не обмежується будь-яким процесуальним строком, а положення Закону № 2352-IX на спірні правовідносини не поширюються. 
Також касатор зазначає, що початок перебігу строку звернення до суду пов`язується не з датою звільнення, а з моментом отримання особою документально підтвердженої інформації про склад, обсяг та розмір належних їй виплат. На обґрунтування цієї позиції вказує, що під час звільнення грошовий атестат їй не видавався, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості перевірити правильність здійснених нарахувань. При цьому, за доводами скаржника, оскільки індексація є складовою грошового забезпечення, яке виплачується щомісяця, відсутність документального підтвердження щодо її нарахування не давала можливості встановити правильність проведених розрахунків.
У світлі цих доводів касатор посилається на правові висновки Верховного Суду, згідно з якими початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні) (постанови від 28 березня 2025 року у справі № 400/6758/24, від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23).
Узагальнюючи підстави касаційного оскарження, автор касаційної скарги зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права.
Ухвалою від 22 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
За інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ - касаційна скарга у справі № 240/1492/25 доставлена в Електронний кабінет відповідача 9 жовтня 2025 року, а електронний документ - ухвала суду про відкриття касаційного провадження від 22 жовтня 2025 року доставлена 22 жовтня 2025 року, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних листів.
Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення у силу частини четвертої статті 338 КАС України.
Ухвалою від 29 червня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи 
Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.
Спір у цій справі виник у зв`язку із протиправними, на думку позивача, діями відповідача щодо обчислення та виплати їй грошового забезпечення у період із 19 вересня 2016 року до 15 червня 2023 року.
При цьому, у межах цього касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині залишення без розгляду позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за період із 19 липня 2022 року.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк, і цей строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від наведеної правової позиції Верховного Суду та надалі зауважує таке.
Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Залишаючи без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за період із 19 липня 2022 року, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач, звернувшись у січні 2025 року до суду з вимогами, зміст яких охоплює період до 19 липня 2022 року та після цієї дати, зокрема до червня 2023 року, пропустила встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тримісячний строк звернення до суду, при цьому поважних та об`єктивних причин для його поновлення не навела.
Водночас позивач уважає, що таке правозастосування судами попередніх інстанцій є неправильним, оскільки спірні правовідносини виникли у період, коли частина друга статті 233 КЗпП України не обмежувала будь-яким строком її право на звернення до суду із цим позовом, а відтак, строк звернення до суду з позовними вимогами у частині, що охоплювали період до 19 липня 2022 року, нею не пропущений.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Згодом, на підставі Закону України від 25 квітня 2024 року № 3680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання праці домашніх працівників», який набрав чинності 24 серпня 2024 року, частину другу статті 233 КЗпП України доповнено другим реченням такого змісту: «Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
У світлі надання оцінки висновку, який сформований судами в оскаржуваних рішеннях, і доводам позивача, колегія суддів зазначає, що з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23, у рамках якої сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати
У постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).
З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 1 липня 2023 року.
Отже, для правильного вирішення цього питання необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року до 15 червня 2023 року.
Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги здійснити нарахування та виплату сум, право на які вона набула під час проходження військової служби. При цьому важливим є те, що позов про стягнення належного грошового забезпечення подано вже після звільнення позивача.
У Рішенні від 5 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
З огляду на викладене, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
На переконання Суду, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набула достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй (у період з 19 липня 2022 року до 15 червня 2023 року) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
Такий підхід застосовано Верховним Судом у вже згаданій постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, ухваленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, у якій Судова палата сформувала єдиний підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України, якого дотримується Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці, зокрема, у постанові від 25 вересня 2025 у справі № 440/9690/24, від 11 грудня 2025 року у справі № 420/3504/25 та ін.
З огляду на обставини цієї справи, Суд зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період із 19 липня 2022 року до 15 червня 2023 року слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до 13 січня 2025 року (отримання відповіді від відповідача) з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.
За результатом установлення указаних обставин стане можливим визначити день, коли позивач дізналась про порушення її прав, свобод чи інтересів, а отже установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду із цим позовом (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 15 червня 2023 року) та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
Отже, висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду в частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 15 червня 2023 року, є передчасними.
Таким чином, переглянувши в передбачених статтею 341 КАС України межах рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Суд встановив неправильне застосування норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення та не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в цій справі про залишення позову без розгляду в означеній частині.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на положення статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дубка Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2025 року у справі № 240/1492/25 скасувати.
Справу № 240/1492/25 направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк