П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року м. Київ

Справа №755/22389/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/2205/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» та ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, та ухваленого під головуванням судді Марфіна Н.В. 22 липня 2025 року у м. Київ, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Марфіна Н.В. 26 серпня 2025 року у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, виплат по тимчасовій непрацездатності,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася у суд із вищевказаним позовом у якому просила: 
- визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Оптимед» від 19 липня 2024 року № 09-к про звільнення ОСОБА_1 згідно статті 38 КЗпП України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря офтальмолога ТОВ «Оптимед» з дня незаконного звільнення, тобто з 19 липня 2024 року;
- стягнути з ТОВ «Оптимед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (за вирахуванням всіх необхідних платежів і податків) з 30 березня 2023 року до дати винесення судом рішення по справі з розрахунку 268 грн 33 коп середнього заробітку;
- стягнути з ТОВ «Оптимед» на користь ОСОБА_1 виплати по тимчасовій непрацездатності у розмірі 55 544 грн 31 коп;
- стягнути з ТОВ «Оптимед» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць;
- вирішити питання судових витрат.
Позов мотивований тим, що позивач з 22 жовтня 2018 року працювала у ТОВ «Оптимед» на посаді лікаря-офтальмолога.
У зв`язку з введенням воєнного стану на території України наказом ТОВ «Оптимед» «Про призупинення трудового договору» від 24 березня 2022 року №8-к працівникам ТОВ «Оптимед» призупинено дію трудових договорів на період дії воєнного стану через відсутність у адміністрації підприємства можливості забезпечити працівникам особисту безпеку, безпеку праці в умовах воєнного стану. Із вказаним наказом позивача ознайомлено не було однак виплату заробітної плати припинено 01 березня 2022 року.
У зв`язку з травмуванням позивач з 26 травня 2022 року перебувала на лікарняному, відповідні лікарняні листи були передані нею до бухгалтерії відповідача. Проте, жодних виплат у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності позивачу також здійснено не було.
Наказом директора ТОВ «Оптимед» від 05 вересня 2022 року №9-к поновлено роботу підприємства та поновлено дію трудових договорів з працівниками ТОВ «Оптимед». Про наявність даного наказу позивачу було невідомо.
23 січня 2023 року позивач звернулась з письмовою заявою до ТОВ «Оптимед» про намір приступити до виконання посадових обов`язків згідно трудового договору, однак їй відмовлено в усній формі директором підприємства.
Вказує, що оскільки з 01 березня 2022 року припинено нарахування та виплату заробітної плати, і наказ про призупинення трудових відносин виданий 24 березня 2022 року, термін вимушеного прогулу з 01 березня 2022 року до 29 лютого 2023 року складає 272 дні. За таких обставин заборгованість з виплати середньої заробітної плати за період з 01 березня 2022 року до 23 березня 2022 рік складає 4293,28 грн, за період призупинення дії трудового договору та фактичного відсторонення від роботи з 24 березня 2022 року до 29 березня 2023 рік в сумі 68692,48 грн, а всього 72985,76 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, позов у справі № 761/9411/23  ОСОБА_1 до ТОВ «Оптимед» про скасування наказу задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Спільного Українсько-Британського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Оптимед" від 24 березня 2022 року № 8-к, яким було призупинено дію трудового договору з  ОСОБА_1 , та поновлено дію трудового договору. Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Оптимед" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (за вирахуванням всіх необхідних платежів і податків) у розмірі 72985,76 грн та судовий збір в сумі 1073,6 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
ТОВ "Оптимед" виконало вищевказане рішення суду 19 лютого 2024 року.
Позивач зазначає, що відповідачем своєчасно не був несплачений єдиний соціальний внесок, що порушувало її право на визначення тривалості страхового стажу.
Позивач вказує, що за рішення суду середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто до 29 березня 2023 року (272 дні), однак не сплаченим залишається заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2023 року до 25 січня 2024 рік, який на підставі встановлених Шевченківським районним судом міста Києва у справі №761/9411/23 обставин складає суму у розмірі 58227,61 грн (268,33 грн. (середньоденний заробіток) * 217 (кількість днів).
Крім того зазначено, що у період з 26 травня 2022 року до 16 січня 2023 року позивач перебувала на лікарняних в стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується відповідними листками непрацездатності, копії яких позивач додає до матеріалів справи. Вказані листки непрацездатності подані відповідачу, однак не оплачені до цього часу. Загальний розмірі заборгованості за виплатами по вказаним листкам складає суму у розмірі 55544,31 грн (268,33 грн * 207 днів).
Також позивач зазначає, що наказ про її звільнення від 19 липня 2024 року №09-к, який вона отримала поштою 30 листопада 2024 року вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення позивач подала 09 липня 2024 року і підставою визначила ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а оскаржуваний наказ видано на підставі ст. 38 КЗпП України із зазначенням за власним бажанням.
Позивач вказує, що внаслідок того що відповідач не допускав її на роботу вона має право на відшкодування вихідної допомоги та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24149,7 грн (368,33 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу) * 90 днів).
Внаслідок відсутності повного розрахунку в день звільнення на відповідача покладається відповідальність за весь час затримки фактичного розрахунку.
Звертає увагу, що загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на дату позову за період з 30 березня 2023 року до 25 грудня 2024 року складає суму у розмірі 170657,88 грн (268,33 (середній заробіток) * 636 днів).
Враховуючи наявність протиправних дій відповідача позивач заявила про моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 100000 грн, яку вважає справедливою сатисфакцією за порушення її права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, виплат по тимчасовій непрацездатності - задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» від 19 липня 2024 року № 09-к про звільнення  ОСОБА_1 згідно статті 38 КЗпП України.
Поновлено  ОСОБА_1 на посаді лікаря офтальмолога Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» з дня незаконного звільнення, тобто з 19 липня 2024 року.
Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 69765,8 грн.
Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на користь  ОСОБА_1 1211,2 грн сплаченого судового збору.
Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на користь держави 1211,2 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення є обґрунтованими, оскільки позивач зверталась до ТОВ «Оптимед» з заявою про звільнення із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, роботодавець не мав права для її звільнення з підстав, які нею не зазначалися. Оскільки позивачу не було відомо формулювання її звільнення за власним бажанням, яких вона не наводила, районний суд також вважав обґрунтованими позовні вимоги про поновлення позивача на посаді лікаря офтальмолога ТОВ «Оптимед» з дня незаконного звільнення, тобто з 19 липня 2024 року.
Врахувавши наявність підстав для визнання звільнення позивача незаконним, поновлення її на роботі, суд дійшов висновку про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 69765,8 грн. 
Також районний суд визнав доведеними підстави до стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн, оскільки вважав, що заявлена позивачем сума є завищеною та не підтверджується достатніми доказами.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення виплат по тимчасовій непрацездатності суд виходив з того, що законодавством України не передбачено одночасної виплати заробітної плати та компенсації виплати за тимчасову непрацездатність.

У липні 2025 року представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення у справі додаткового рішення, у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року в задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, виплат по тимчасовій непрацездатності - відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що зміст позовної заяви та будь-які інші заяви сторони позивача по суті справи і з процесуальних питань не містять відповідної заяви сторони позивача про подання доказів понесення судових витрат після ухвалення у справі рішення, а тому вимоги представника позивача про стягнення з відповідача відповідних судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення є безпідставними.

Відповідач Спільне Українсько-Британське підприємство ТОВ «Оптимед» не погодився із рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року, його представником адвокатом Дев`ятко О.Г. подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції розглянув позов без урахування висновку Верховного Суду у справі № 760/17880/21 та не звернув увагу, що наведені позивачем обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на час подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені судовим рішенням у справі №761/9411/23, що призвело до прийняття хибного рішення про поновлення позивача на роботі.
Вказує, що висновки суду в частині відсутності порушення позивачем строку звернення до суду є неправильними. Про звільнення позивача було наголошено представником товариства у ході судового засідання 31 жовтня 2024 року при апеляційному розгляді справи 761/9411/24, в якій ОСОБА_1 безпосередньо приймала участь. А тому позивач без поважних причин пропустила строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Крім того, позивач веде себе недобросовісно по відношенню до відповідача, ухиляючись від отримання наказу про звільнення.
Відповідач також вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволені позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2023 року по 19 липня 2024 року підлягає зміні, яка полягає в доповненні мотивувальної частини. Посилається на те, що у позові відсутні посилання на обставини протиправних дій або бездіяльності відповідача, які завадили позивачу вийти на роботу після 23 січня 2023 року.
Окрім цього, 23 січня 2023 позивач звернулася до товариства із заявою про видачу трудової книжки для оформлення пенсії та отримала оригінал трудової книжки, а тому відповідач мав обґрунтовані підстави для припущення, що позивач працевлаштувалась в іншому місці.
Вказано, що підставами зміни мотивувальної частини рішення щодо відмови у задоволені вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2023 року по 19 липня 2024 року є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст. 235 КЗпП України (п.п. 3-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
На підставі викладеного, просить: скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 , часткового стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову; рішення в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2023 року по 19 липня 2024 року змінити у мотивувальній частині з урахуванням доводів апеляційної скарги. В іншій частині рішення залишити без змін. Вирішити питання судових витрат.

Позивач  ОСОБА_1 не погодилась із рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року в частині вимог залишених без задоволення, її представником адвокатом Юрченком Ю.І. подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуально права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16, в якій зазначено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Вказує, що суд безпідставно прийшов до висновку, що з огляду на те, що справа в провадженні суду першої інстанції перебуває менше одного року, наявні підстави для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більше ніж за один рік з 20 липня 2024 року до 20 липня 2025 року.
Посилається на те, що відповідач не допускав її до роботи як до моменту видання наказу про поновлення дії трудового договору - від 26 червня 2024 року № 09-к, так і до моменту отримання наказу поштою 08 липня 2024 року, так і з часу подання заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України - 09 липня 2024 року, а тому весь вказаний період є періодом вимушеного прогулу, за який відповідач має сплатити середній заробіток внаслідок своїх неправомірних дій та порушенням прав позивача.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в незадоволеній частині позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позовної заяви в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Також представником позивача подана апеляційна скарга на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року, в якій він вказує на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року ухвалено та отримано стороною позивача 22 липня 2025 року, а тому з врахуванням положень ч. 3 ст. 124 ЦПК України та того факту, що 5-й день (26 липня 2025 року) припадає на вихідний день - суботу, останнім днем для подання відповідних доказів є наступний робочий день - понеділок - 28 липня 2025 року.
Вказує, що відповідні докази подані протягом встановленого строку. Процесуальний порядок (для спрощеного позовного провадження без виклику сторін) є логічним і справедливим з огляду на невизначеність заздалегідь (наперед) дати прийняття судом рішення по справі, яка розглядається в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.
Посилається на те, що позивач, керуючись ч. 8 ст. 141 ЦПК України подав докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме копії: договору про надання правничої допомоги від 22 листопада 2024 року № 22/11/24; акта приймання-передачі наданої правничої допомоги від 23 липня 2025 року (з детальним описом наданої правничої допомоги); платіжної інструкції від 28 грудня 2024 року.
Крім того, відсутня відповідна норма, як підстава для відмови в задоволенні відповідної заяви - як неподання саме до закінчення справи (як зазначає суд першої інстанції), а не до судових дебатів (як вказано в ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити додаткове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо розподілу судових витрат в повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 22 липня 2025 року. Зазначає, що у відповідній частині суд вірно застосував норми матеріального права і не порушив норми процесуального права.

У відзивах на апеляційні скарги позивача - відповідач вказує не безпідставність доводів позивача, з підстав зазначених в його апеляційній скарзі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Барбанова Л.В. просили задовольнити подані ними апеляційні скарги та відмовити задоволенні апеляційної скарги відповідача. 
Представник відповідача - адвокат Дев`ятко О.Г. просив задовольнити апеляційну скаргу подану ним в інтересах Спільного Українсько-Британського підприємства ТОВ «Оптимед» та залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

22 жовтня 2018 року між ТОВ «Оптимед» та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір. Згідно пунктів 9.2, 9.3 договору, строк дії договору встановлено до 22 жовтня 2023 року за місяць до закінчення строку дії договору він може бути продовжений або укладений на наступний термін. (т.1, а.с. 130-131)
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року у справі №761/9411/23, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Оптимед» про скасування наказу.
Визнано незаконним та скасовано наказ директора ТОВ «Оптимед» від 24 березня 2022 року № 8-к, яким було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 та поновив дію трудового договору. 
Стягнуто з ТОВ «Оптимед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (за вирахуванням всіх необхідних платежів і податків) у розмірі 72985,76 грн та судовий збір в сумі 1073,60 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
У справі №761/9411/23 суди встановили, що наказом від 22 жовтня 2018 року № 14-к ОСОБА_1 прийнята на посаду лікаря офтальмолога в ТОВ «Оптимед» та укладено трудову угоду.
01 березня 2022 року ТОВ «Оптимед» видано наказ № 7-к про організацію робочого процесу в умовах воєнного стану, відповідно до якого у зв`язку із установленням в Україні воєнного стану Указом Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, надано відпустку без збереження заробітної плати з 01 березня 2022 року на період воєнного стану, зокрема, ОСОБА_1 - лікарю офтальмологу.
З довідки про заробітну плату №НО00-000004 від 23 лютого 2023 року, наданої СП ТОВ «Оптимед» вбачається, що заробітна плата позивача за два останні місяці (січень - лютий 2022 року) перед призупиненням трудового договору складала 10465 грн (5 232,50 + 5 232,50, відповідно).
Середньоденний заробіток розраховується шляхом ділення суми заробітної плати за останні два місяці роботи (10 465,00 грн) на кількість відпрацьованих днів за цей період (39 днів) та становить 268,33 грн.
Також з рішення судів у вказаній справі вбачається, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута за період з 01 березня 2022 року до 29 березня 2023 року, вказаний період визначено позивачем у позовній заяві. (т.1, а.с. 10-20, 199-219)
23 січня 2023 року ОСОБА_1 зверталася до ТОВ «Оптимед» з заявою про надання пояснень щодо не здійснення виплат за тимчасову непрацездатністю (т.1, а.с. 21-22)
На підтвердження тимчасової непрацездатності позивачем долучено до матеріалів справи Листки непрацездатності, видані КНП «Коростенська центральна лікарня КМР КДЦ», які підтверджують тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 за період з 26 травня 2022 року до 16 січня 2023 року, а всього 207 днів. (т.1, а.с. 23-28)
23 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Оптимед» з заявою про видачу трудової книжки, яку того ж дня отримала (т.1, а.с. 132-133)
Крім того 23 січня 2023 року ОСОБА_1 зверталася до ТОВ «Оптимед» з заявою-повідомленням про її вихід на роботу з 23 січня 2023 року. (т.1, а.с. 146)
26 червня 2024 року ТОВ «Оптимед» видано наказ №09-к про поновлення дії трудового договору, відповідно до якого поновлено дію трудового договору лікарю-офтальмологу СП ТОВ «Оптимед» ОСОБА_1 з 01 липня 2024 року. (т.1, а.с. 29)
Вказаний наказ про поновлення дії трудового договору ОСОБА_1 отримала засобами поштового зв`язку 08 липня 2024 року. (т.1, а.с. 30-31)
09 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Оптимед» з заявою про звільнення з займаної посади 09 липня 2024 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю. 
У вказаній заяві ОСОБА_1 вказала, що роботодавцем порушено трудове законодавство у зв`язку з: незаконним призупиненням дії трудового договору з 24 березня 2022 року; надання відпустки без збереження заробітної плати з 01 березня 2022 року без її письмової згоди; невиплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. (т.1, 32-32а)
ТОВ «Оптимед» надіслало повідомлення ОСОБА_1 про те, що станом на 09 липня 2024 року відсутнє судове рішення, що набрало законної сили, яким підтверджено, що Товариство не виконує законодавство про працю, умови колективного трудового договору, чинило мобінг (цькування) стосовно працівника або не вжило заходів щодо його припинення. Вказало, що рішення у справі № 761/9411/23 законної сили не набрало, а тому у Товариства відсутні підстави для розгляду заяви до набрання рішення у справі № 761/9411/23 законної сили. Зазначило, що відсутність позивача на роботі 09 липня 2024 року та 10 липня 2024 року Товариство вважає прогулом, як і подальша відсутність на роботі. (т.1, а.с. 124)
Доказів отримання даного повідомлення суду не надано, однак у повідомлені вказано, що вказане воно направлено на електронну пошту ОСОБА_1 та засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1, а.с. 124-126)
19 липня 2024 року ТОВ «Оптимед» видало наказ №09-к про звільнення ОСОБА_1 , відповідно до якого звільнено ОСОБА_1 з посади лікаря - офтальмолога з 19 липня 2024 року за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України. (т.1, а.с. 49, 127)
Вказаний наказ ОСОБА_1 отримала засобами поштового зв`язку 30 листопада 2024 року. (т.1, а.с. 51-52а)
В матеріалах справи наявні дані, що ОСОБА_1 працює в КНП «Коростенська центральна міська лікарня Коростенської міської ради» з 27 травня 2020 року по час видачі довідки від 25 липня 2024 року №66 на посаді лікаря-офтальмолога стаціонарного відділення денного перебування за сумісництвом на 0,25 ставки. (т.1, а.с. 157)
Також ОСОБА_1 працює в КНП «Овруцька міська лікарня» Овруцької міської ради з 01 червня 2021 року по час видачі довідки від 26 липня 2024 року №391 на посаді лікаря-офтальмолога на умовах зовнішнього сумісництва. (т.1, а.с. 158)
Згідно наказу КНП «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району міста Києва» ОСОБА_1 прийнято на роботу з 19 листопада 2024 року на 1,0 вакантної посади лікаря-офтальмолога КНП «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району міста Києва» за основним місцем роботи з випробувальним терміном 1 місяць. (т.2, а с. 18 на звороті)
Вказане підтверджується копією трудової книжки позивача. (т.2, а.с. 17-18)
У справі також наявний лист Головного управління ДПС у м. Києві ДПС України від 26 березня 2025 року до якого долучено відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2022 року по січень 2025 року щодо ОСОБА_1 (т.2, 19-31)

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
В порядку визначеному ч.ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).
Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. (частина 3 статті 38 КЗпП України).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. 
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 1 ч. ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасова непрацездатність на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.
У ч. 2 цієї статті вказано, що допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.
Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В порядку визначеному ст. 17 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу у розмірі: 1) 50 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж до трьох років; 2) 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від трьох до п`яти років; 3) 70 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від п`яти до восьми років; 4) 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років…
Частиною цієї статті також визначено, що сума допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною або хворим членом сім`ї) в розрахунку на місяць не повинна перевищувати розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, з якої сплачено страхові внески. 

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Верховний Суд України у постанові від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13 та Верховний Суд у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц, від 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20, від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 вказували на те, що за статтею 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року у справі № 508/1190/17 зазначив, що заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови непідтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Тобто, підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.
У постанові від 05 березня 2025 року у справі № 760/17880/21 Верховний Суд вказав на те, що враховуючи, що обставини щодо порушення трудового законодавства при звільненні позивача наказом від 03 квітня 2020 року № 215к вже були вирішені в судовому порядку, порушені права позивача в цій частині були захищені, тому ці самі наведені позивачем обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на час подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені.
У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що виплати за листками непрацездатності фактично є складовою заробітної плати за період непрацездатності, їх невиплата є порушенням обов`язку роботодавця щодо своєчасного розрахунку з працівником. Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, така заборгованість є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи працівника у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про оплату праці, що тягне за собою обов`язок виплатити всі належні суми при звільненні.
З урахуванням наведеного Верховний Суд зробив висновок, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасних висновків про відмову в задоволенні позову.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказано на те, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають наступні обставини: чи підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода (п.5).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9).
Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23 роз`яснив, що вказана норма закону (ст. 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Аналогічні висновки наведені і в постановах Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц та постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц .

З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 22 жовтня 2018 року по 19 листопада 2024 року.
Наказом відповідача від 24 березня 2022 року було призупинено дію трудового договору з позивачем, проте судовим рішенням від 25 січня 2024 року у справі № 761/9411/23, яке набрало законної сили 31 жовтня 2024 року вказаний наказ був визнаний незаконним та скасований.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем був виданий наказ про поновлення дії трудового договору 26 червня 2024 року, відповідно до якого поновлено дію трудового договору позивача з 01 липня 2024 року. Копія цього наказу була отримана позивачем 08 липня 2024 року.
09 липня 2024 року позивачем була подана заява про звільнення з займаної посади з 09 липня 2024 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю, а саме: незаконним призупиненням дії трудового договору з 24 березня 2022 року; надання відпустки без збереження заробітної плати з 01 березня 2022 року без її письмової згоди; невиплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. 
Відповідач повідомив позивача про свою незгоду зі звільненням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте 19 липня 2024 року видав наказ №09-к про звільнення позивача з 19 липня 2024 року за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України. Вказаний наказ ОСОБА_1 отримала засобами поштового зв`язку 30 листопада 2024 року. 
Як вказує вже усталена судова практика, при незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися, як то вірно вказав суд першої інстанції. 
Сторона відповідача в доводах апеляційної скарги вказує на відсутність підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст.38 КЗпП України, оскільки її права відновлені за судовим рішенням у іншій справи, та одночасно заперечує щодо висновку суду про незаконність оскаржуваного наказу та поновлення на роботі вказуючи на можливість зміни формулювання звільнення позивача. 
Виходячи з положень ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови непідтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України.
Апеляційний суд погоджується з позицією сторони відповідача, що враховуючи, що обставини щодо порушення трудового законодавства при призупиненні трудового договору вже були вирішені в судовому порядку, порушені права позивача в цій частині були захищені, тому ці самі наведені позивачем обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на час подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені. 
Разом з цим вказане вище, виключає і можливість зміни формулювання звільнення позивача, як на те вказує сторона відповідача. Як встановлено вище у спірних правовідносинах ч.3 ст.38 КЗпП України не підлягає до застосування як підстава для звільнення позивача, а на підставу ч.1 ст. 38 КЗпП України, яке фактично застосоване відповідачем, позивач свого волевиявлення не здійснила. Таким чином звільнення ні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, ні на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, не є таким що відповідає вимогам чинного трудового законодавства, тому підстав для зміни формулювання звільнення, як на то вказує сторона відповідача, колегія суддів апеляційного суду не вбачає. А отже висновок суду першої інстанції про скасування оспорюваного наказу та поновлення позивача на роботі відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, оскільки є належним способом відновлення порушеного права позивача.
В доводах апеляційної скарги сторона відповідача вказує на порушення позивачем строків звернення з даним позовом до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач вказує на те, що позивач була повідомлена про звільнення в ході розгляду справи №761/9411/24 в апеляційному суді 31 жовтня 2024 року, а тому вважає, що саме з цієї дати має відраховуватись цей строк.
З матеріалів справи вбачається, що вказані доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції. Ознайомившись з протоколом та звукозаписом судового засідання від 31 жовтня 2024 року у справі №761/9411/24, суд першої інстанції встановив, що дійсно відповідач вказав про звільнення позивача проте не навів підстав звільнення. А тому суд першої інстанції висновок, що позивач не могла знати про формулювання її звільнення. З урахування цього суд першої інстанції взяв до уваги дату отримання позивачем оскаржуваного наказу засобами поштового зв`язку 30 листопада 2024 року. 
Апеляційний суд в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та вважає, що судом вірно визначена вихідна дата, оскільки за наявності заяви позивача повідомлення про звільнення без зазначення підстав не може вважатись належним. Позов був поданий до суду 25 грудня 2024 року, тобто з додержанням місячного строку встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України.

При зверненні до суду з позовом позивачем були заявлені вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 березня 2023 року до дати винесення судом рішення по справі з розрахунку 268,33 грн середнього заробітку.
Суд першої інстанції, врахувавши, що предметом розгляду є наказ від 19 липня 2024 року, наявність підстав для визнання звільнення позивачки незаконним, поновлення її на роботі, зробив висновок про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року з дати звільнення, виходячи із суми середнього заробітку у розмірі 268,33 грн, що був визначений судовим рішенням у справі №761/9411/24.
Як вже вказано вище позов був поданий позивачем до суду 25 грудня 2024 року, а рішення ухвалено судом першої інстанції 22 липня 2025 року, тобто справа перебувала на розгляду суду менше одного року. 
Основним предметом судового розгляду дійсно був наказ про звільнення від 19 липня 2024 року № 09-к і судом стягнута сума середнього заробітку починаючи з дати звільнення і в межах року. В цій частині позивач не оскаржує рішення суду. Вимоги відповідача щодо цього мають похідний характер від вирішення вимог про поновлення на роботі, які задоволені судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи відповідача не знайшов підстав для скасування, відповідно і відсутні підстави для скасування і в цій частині, виходячи з доводів відповідача, рішення суду першої інстанції не підлягає до скасування, так як порушень вимог чинного законодавства не вбачається. 
Позивачем оскаржує рішення суду в частині вимог, що залишені без задоволення, вказує що законодавство не містить жодних обмежень щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому обмеження його судом першої інстанції річним періодом вважає безпідставним.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем були заявлені вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 березня 2023 року, тобто з наступного дня після періоду за який стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу у справі №761/9411/24 і до дня ухвалення рішення.
Положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України дійсно встановлено, що суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Виключення становить, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника.
Як вже вказано вище, справа перебувала на розгляді у суді першої інстанції менше одного року з моменту звернення, а отже висновок про застосування річного строку не суперечить вимогам вказаної норми чинного законодавства, оскільки нею чітко визначено «не більш як за один рік». А отже твердження позивача про відсутність в законодавстві обмеження щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід визнати безпідставними. 
З наведених обставин також вбачається, що період з 30 березня 2023 року по 19 липня 2024 року є періодом розгляду справи №761/9411/24 де рішення було ухвалено від 25 січня 2024 року, а набрало законної сили 31 жовтня 2024 року. Проте з тексту судових рішень вбачається, що середній заробіток був визначений у межах вимог визначених позивачем. До того ж суд першої інстанції допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, а фактичне виконання в частині поновлення дії трудового договору було проведено відповідачем 26 червня 2024 року. Таким чином вказаний позивачем період, по-перше, не може вважатись вимушеним прогулом в цілому, а по-друге, відсутність розгляду судами цих вимог не зумовлена діями суду, а тому стверджувати, що відсутність їх розгляду відбулась не з вини працівника не вбачається можливим. При цьому колегія суддів вважає за доцільне наголосити на тому, що саме позивачем здійснюється обрання способу захисту, а суд діє в межах заявлених вимог і підстав.

При зверненні до суду з позовом позивачем були заявлені вимоги щодо стягнення виплат по тимчасовій непрацездатності, які залишені без задоволення судом першої інстанції, з чим не погоджується сторона позивача в доводах апеляційної скарги.
На підтвердження тимчасової непрацездатності позивачем долучено до матеріалів справи листки непрацездатності, видані КНП «Коростенська центральна лікарня КМР КДЦ», які підтверджують тимчасову непрацездатність позивача період з 26 травня 2022 року до 16 січня 2023 року, а всього 207 днів.
Разом з тим, за судовими рішеннями у справі №761/9411/24, з відповідача на користь позивача стягнута сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року до 29 березня 2023 року.
Таким чином, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що за період який просить позивач компенсацію виплат за непрацездатність, судовим рішенням вже стягнута сума середнього заробітку, що по суті є заробітною платою.
Законодавством України не передбачено одночасної виплати заробітної плати та компенсації виплати за тимчасову непрацездатність, як вірно вказав суд першої інстанції. Так, виходячи з норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, і лише оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у такому випадку здійснюється за рахунок коштів роботодавця. Також визначено, що сума допомоги по тимчасовій непрацездатності в розрахунку на місяць не повинна перевищувати розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, з якої сплачено страхові внески. А отже наявність компенсації за судовим рішенням у сумі середнього заробітку за період у якому також мала місце тимчасова непрацездатність позивача вказує про відсутність її порушеного права на час звернення до суду з такою вимогою. З врахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Право на компенсацію моральної шкоди при встановленні порушення його прав прямо визначено у ст. 237-1 КЗпП України. При цьому компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. 
Враховуючи, що судом встановлені обставини порушення прав позивача відповідачем, що для відновленого порушеного права та для організації свого життя позивач змушена була докладати додаткових зусиль, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на компенсацію моральної шкоди. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди не визначений на законодавчому рівні, він визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З урахуванням всіх цих принципів, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір компенсації моральної шкоди позивачу визначений судом першої інстанції у 3000 (три тисячі) грн, відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Таким чином, наведені сторонами в апеляційних скаргах доводи, які на їх думку, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями наданими в судів першої інстанції, ці доводи були предметом судового розгляду, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону. Натомість доводи як позивача, так і відповідача щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставинам справи, висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, а тому їх апеляційні скарги не підлягають до задоволення.
Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. А тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги як позивача, так і відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції, ухваленого по суті спору без змін.

Позивачем також була подана апеляційна скарга на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року про відмову у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Заперечуючи проти відмови в заяві про ухвалення додаткового рішення позивач вказує, що оскільки заява подана у строк разом із відповідними доказами та про їх стягнення заявлено в позовній заяві та інших заявах/клопотання у справі, яка розглядалась в спрощеному позовному провадженні, а тому подати відповідні докази позивач має право після ухвалення рішення й така заява має бути задоволена.
Разом з тим з матеріалів справи вбачається, позивач при зверненні до суду позовом, ні в тексті заяві, ні в прохальній її частині не вказала про орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, які позивач планує понести, а також відсутня заява про намір подати докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення. В прохальній частині лише вказано про покладення судових витрат на відповідача.
Не містять і інші документи, які подані до суду першої інстанції заяв про витрати на правничу допомогу. На час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача було надано лише копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність та ордеру на представлення інтересів позивача адвокатом Юрченко Ю.І.
Заява про ухвалення додаткового рішення була подана28 липня 2025 року через систему «Електронний суд». До цієї заяви представником позивача додано: договір № 22/11/24 про надання правничої допомоги від 22 листопада 2024 року з додатком; платіжну інструкцію від 28 грудня 2024 року про сплату 15000 грн; Акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 23 липня 2025 року на суму 15000 грн; детальний опис наданої правничої допомоги від 28 липня 2025 року (т.2, 72-74).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У ч.ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Згідно ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники подають докази у справі безпосередньо до суду, у строк, визначений законом або судом.
Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
В порядку визначеному п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Верховний Суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасне подання доказів понесення додаткових витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах:
- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, керуючись положеннями статей 124, 129 ГПК України (аналогічні положення закріплені й у статтях 134, 141 ЦПК України), кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19);
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, пункт 20 постанови від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21);
- правила подання до закінчення судових дебатів у справі доказів на підтвердження понесених сторонами судових витрат встановлюються у випадку, коли справа слухається у відкритому судовому засіданні. В іншому випадку, коли справа призначається до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, для вирішення судом питання розподілу судових витрат у справі достатнім буде зазначити про ці докази у прохальній частині позовної заяви або ж надати їх протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови попередження про це до прийняття рішення по суті (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 620/2936/20).
У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 зазначено, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі.
Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (у суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (постанова Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18).
Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 643/3720/15 (провадження № 61-18762св19) зазначив, що, враховуючи відсутність у матеріалах справи попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, відсутність у заяві переліку витрат, про відшкодування яких йдеться, незаявлення до закінчення судових дебатів про відшкодування судових витрат та неподання особою заяви про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відшкодування витрат.
У постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 Верховний Суд вказав на те, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
Верховний Суд у постанові від 20 березня 2025 року у справі № 199/484/21 також вказав на те, що для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.
Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на професійну правничу допомогу, викладеною у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.

З наведених обставин справи вбачається, що при звернені до суд з позовом та до ухвалення рішення судом першої інстанції стороною позивача не було здійснено заяву про судові витрати та про намір подати докази їх понесення протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Посилання апеляційної скарги на те, що позивач робила таку заяву під час розгляду справи, спростовується матеріалами справи. Наявність в прохальній частині вимоги про стягнення судових витрат з відповідача не може вважитися заявою про понесення витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що коли справа призначається до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, для вирішення судом питання розподілу судових витрат у справі достатнім буде зазначити про ці докази у прохальній частині позовної заяви або ж надати їх протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, але за умови попередження про це до прийняття рішення по суті. Такої заяви матеріали цієї справи не містять.
Процесуальний закон також вказує на те, що усі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані у визначені процесуальними нормами строки, а неможливість подання доказів у такі строки повинна бути письмово доведена до суду та належним чином обґрунтована. У справі, що переглядається ряд документів щодо витрат на правову допомогу були наявна у розпорядженні позивача ще на початку судового розгляду, однак не була долучена до справи завчасно.
Отже, всупереч положенням ст.ст. 141, 246 ЦПК України, заявник не навів суду жодних поважних причин щодо неможливості подання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків викладених в ухвалі суду.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, оскільки заява не містять обґрунтування поважних причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до ухвалення рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 22 липня 2025 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 22 липня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва 22 липня 2025 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва 26 серпня 2025 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва 26 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук