ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року
м. Київ

справа № 487/3675/22
провадження № 61-2172св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:
позивач -       ОСОБА_1 ,
відповідач -     ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іскрицька Ганна Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2024 року в складі судді Афоніної С. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2025 року в складі колегії суддів: Ямкової О. О., Локтіонової О. В., Крамаренко Т. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іскрицька Г. В. (далі - приватний нотаріус Іскрицька Г. В.), про визнання автомобіля спадковим майном та стягнення грошової компенсації за частку у спадковому майні.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був її батьком та чоловіком відповідача.
За життя ОСОБА_6 , під час його шлюбу з ОСОБА_3 , 26 серпня 2021 року ними спільно набуто у власність автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ім`я відповідача. 
Проте зазначений автомобіль не було включено до спадкової маси, після смерті її батька, у зв`язку з його продажом відповідачем 28 січня 2022 року на користь сторонньої особи.
Оскільки спадщину, після смерті ОСОБА_6 прийняла позивач і відповідач, а свідоцтво на право на спадщину у вигляді 1/4 частини спірного автомобіля нею отримано бути не може у зв`язку з відчуженням його відповідачем, вона просила стягнути на свою користь грошову компенсацію вартості 1/4 частини проданого автомобіля, як не отриманого нею спадку.
ОСОБА_5 просила:
визнати 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , спадковим майном померлого батька ОСОБА_6 ;
здійснити поділ спадкового майна між нею та ОСОБА_3 у рівних частинах та визнати за нею право на частину спадкового майна, а саме 1/4 частину вартості відчуженого відповідачем автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, в сумі 346 419,00 грн;
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 356 419,00 грн.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2024 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано 1/2 частку автомобіля марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , спадковим майном після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано право ОСОБА_5 на 1/4 частку вартості спадкового майна - автомобіля марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 356 419,00 грн вартості належної їй 1/4 частки у спадковому майні - автомобілі марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 464,19 грн та 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Суд першої інстанції виходив з того, що право власності відповідача на спірний автомобіль набуто під час шлюбу з померлим ОСОБА_6 . Тому 1/2 його частина є спадковим майном, яким відповідач розпорядилася після смерті чоловіка на свій розсуд. 
За таких обставин вона зобов`язана виплатити грошову компенсацію іншій спадкоємиці - доньці померлого за належну їй 1/4 частку у спадковому майні.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2025 року виправлено допущені описки у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2024 року в цій справі, а саме у вступній та резолютивній частинах рішення у спосіб правильного зазначення прізвища позивача « ОСОБА_4 » замість помилкового « ОСОБА_8 ».
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. 
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2024 року в частині визнання частки спадковим майном та визнання права на частку вартості спадкового майна скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання частки автомобіля спадковим майном та визнання права на частку вартості спадкового майна залишено без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2024 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошової компенсації змінено, визначено її розмір в 346 419,00 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що за відсутністю спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, де однією з умов належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета його укладення - інтереси сім`ї, а у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль як майно, яке придбане відповідачем за життя із померлим у шлюбі, є їх спільним сумісним майном. Тому 1/2 частка у праві власності на це майно у розумінні положень статей 1218-1219, 1226 ЦК України, є такою, що входить до складу спадщини.
Аргументи відповідача про те, що частина придбаного у шлюбі майна не входить до складу спадщини є неприйнятними та такими, що суперечать змісту частини першої статті 1226 ЦК України.
Встановлено, що ОСОБА_3 , після смерті чоловіка, але до закінчення строку на прийняття спадщини, здійснила відчуження автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , 28 січня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу на користь третьої (іншої) особи.
Отже, на час виникнення спору між спадкоємцями спадкове майно у вигляді автомобіля або його частини відсутнє, що виключає можливість позивача як доньки померлого отримати свідоцтво про право на спадщину відповідно до статті 1297 ЦК України, яке видається виключно на майно або майнові права чи їх частину. За вказаних обставин посилання відповідача на обов`язковість досудового отримання відмови нотаріуса є помилковими, а відповідний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.
Коли один зі спадкоємців самостійно розпорядився частиною спадщини, що йому не належить, то за її відсутністю в натурі, інший спадкоємець має право вимагати сплати грошової компенсації.
За наведеного, позивач обґрунтовано обрала спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред`явлення вимоги про стягнення грошової компенсації вартості належної їй 1/4 частки спадкового майна (автомобіля) з відповідача, яка розпорядилася цим майном.
Обравши такий спосіб позивач визначила вартість 1/4 частки у праві власності на автомобіль у розмірі 346 419,00 грн, який відповідачем не оспорено в будь-який спосіб, зокрема, шляхом проведення експертного дослідження чи подачі клопотання до суду про призначення експертизи. Не оспорено такий розмір і у змісті поданої апеляційної скарги, внаслідок чого правильність розрахунку вартості частки у спадщини не є предметом апеляційного перегляду.
Надання відповідачем до суду копії договору продажу не змінює висновків суду першої інстанції, який належним чином дослідив цей доказ, що був ним витребуваний при розгляді справи.
Таким чином, з`ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази і давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації за належну їй 1/4 частку в праві власності на автомобіль як спадкового майна.
При тому тлумачення частини другої статті 16 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті будь-який спосіб захисту може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Тому для стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на загальних підставах, яке входить до складу спадщини, але реалізовано одним із спадкоємців та не може бути оформлено іншим, законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремих позовних вимог про визнання частки у праві спільної сумісної власності спадковим майном померлого та проведення поділу такого майна між спадкоємцями, частки яких є рівними в силу закону (стаття 1278 ЦК України). Тобто, такі обставини (факт належності майна на праві спільної сумісної власності з підстав, передбачених статтями 60 і 61 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України, а також рівність часток спадкоємців у спадщині), у разі пред`явлення позову про визнання права власності за спадкоємцем або стягнення на його користь вартості належної йому частки у спадщині, встановлюється під час розгляду такого позову.
Отже, правильно встановивши обставини справи та обґрунтовано задовольнивши позовну вимогу про стягнення грошової компенсації за належну частку у спадковому майні, суд першої інстанції помилково задовольнив окремо позовні вимоги про визнання частки у праві спільної сумісної власності належної спадкодавцю та поділив її між спадкоємцями, тобто вирішив вимоги, які не підлягають окремому вирішенню, а встановлюються під час розгляду справи.
Рішення суду в частині розподілу судових витрат, зокрема правничої допомоги, судом першої інстанції мотивовано та не є предметом апеляційного перегляду, адже такі доводи відсутні у змісті апеляційної скарги. Підстав для перерозподілу судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції немає.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У лютому 2025 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 . Просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду в подібних правовідносинах, зокрема стосовно того, що: 
- визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджується з вимогами чинного законодавства, адже у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності;
- у спірних правовідносинах діє презумпція спільності майна подружжя, набутого ними у шлюбі. Більше того, презумпція спільності майна подружжя діє, допоки той з подружжя, хто її заперечує, не доведе протилежного, зокрема, що джерелом набуття майна були його (її) особисті кошти, оскільки у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане;
- суди не повинні застосовувати надмірно формальний підхід під час вирішення справи;
- чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, майнова компенсація позивачу за таке володіння та користування; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар;
- який є порядок застосування частини другої статті 364 ЦК України, частини п`ятої статті 1224 ЦК України, а також обрання способу захисту цивільних прав особи;
суди не дослідили обставини, які мають значення для вирішення справи;
застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Для справедливого поділу майна, в будь-якому випадку, знадобиться його оцінка станом на момент на момент поділу в суді. Саме судова експертиза може визначити реальну вартість цього майна, а відповідно і розмір компенсації, який підлягає стягненню. Проте у цій справі позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля не надала до суду звіт про оцінку транспортного засобу, а відповідач спростував розмір ринкової вартості автомобіля іншими доказами, зокрема договором купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 .
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині стягнення компенсації, тому в іншій частині не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У травні 2025 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником Тимченко А. О. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
доводи касаційної скарги є надуманими та необґрунтованими. Наведені у касаційній скарзі висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, які нібито не врахували суди при вирішенні справи, не є подібними правовідносинам цієї справи;
на переконання відповідача, для справедливого поділу майна, в будь-якому випадку, знадобиться його оцінка станом на момент поділу в суді. Саме судова експертиза може визначити реальну вартість цього майна, а відповідно і розмір компенсації, який підлягає стягненню. У цій справі позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля не надала до суду звіт про оцінку транспортного засобу, водночас відповідач спростувала розмір ринкової вартості автомобіля іншими доказами, зокрема договором купівлі-продажу автомобіля. Разом з цим, відповідача ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції оцінку, яка зроблена позивачем, не оспорювала, на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надала, не зверталася з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи. В апеляційній скарзі відповідач також не оспорювала оцінку автомобіля;
у випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією отримання справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такий же підхід повинен застосовуватись під час вирішення спору у цій справі;
суди повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили вмотивовані та законні судові рішення.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 487/3675/22та витребувано справу із суду першої інстанції.
У травні 2025 року матеріали справи № 487/3675/22 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2025 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2025 року; зупинено виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2025 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 14 квітня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 640/13903/16-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 266/5267/18, від 20 березня 2019 року в справі № 550/1040/16-ц, від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18, від 22 квітня 2020 року в справі № 127/23809/18, від 27 травня 2020 року в справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року в справі № 464/1663/18, від 16 червня 2021 року в справі № 570/997/19, від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц, від 27 лютого 2021 року в справі № 464/7011/16-ц, від 26 липня 2021 року в справі № 752/11785/19-ц, від 20 травня 2020 року в справі № 520/11358/15-ц, від 27 серпня 2020 року в справі № 752/8045/14-ц, від 13 червня 2018 року в справі № 610/2035/17-ц, від 21 січня 2019 року в справі № 242/2563/16-ц, від 23 січня 2019 року в справі № 316/2065/15-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 643/3963/19, від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16-ц, від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 22 вересня 2020 року в справі № 910/309/18, від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 30 червня 2020 року в справі № 758/1214/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 386/967/18, від 07 квітня 2021 року в справі № 402/849/18, від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року в справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року в справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року в справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 та у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_5 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .
За життя ОСОБА_6 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 .
Під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , 26 серпня 2021 року, на ім`я відповідача був зареєстрований автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , на підставі укладеного нею договору купівлі-продажу, де від імені продавця транспортного засобу діяв чоловік відповідача за нотаріально посвідченою довіреністю.
Після укладення договору купівлі-продажу та реєстрації автомобіля на ім`я дружини, ОСОБА_6 поводився з автомобілем як зі спільним майном, адже здійснив усі дії з його оформлення, користування та укладення стосовно транспортного засобу договору страхування.
Порядок та процедура оформлення договору купівлі-продажу його учасниками не оспорені, як не оспорено відповідачем і набуття цього транспортного засобу під час шлюбу подружжям за належні їй особисті кошти.
Після смерті ОСОБА_6 спадщину за законом прийняли його донька - позивач ОСОБА_5 та дружина - відповідач ОСОБА_3 , подавши заяви до приватного нотаріуса. На підставі поданих сторонами заяв заведено спадкову справу, але відповідні свідоцтва на час розгляду справи видані не були за наявністю спору між спадкоємцями.
ОСОБА_3 , після смерті чоловіка, але до закінчення строку на прийняття спадщини, здійснила відчуження автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , 28 січня 2022 року, на підставі договору купівлі-продажу на користь третьої (іншої) особи.
Позиція Верховного Суду
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства 
(див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968 сво 21)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та інші).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У доктрині приватного права виокремлюється компенсаційна функція приватного права, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи - кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу - її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін. «Сompensare» (з лат.) означає відшкодовувати або урівноважувати. За своєю суттю компенсація у приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквівалента всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року у справі № 757/34767/23 (провадження № 61-9435сво24).
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна).
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
Відповідно до статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.
У частині першій статті 1226 ЦК України зазначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
За загальним правилом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Наведена норма за аналогією закону підлягає застосуванню і до визначення розміру частки у майні, що є у спільній сумісній власності, без його поділу.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
У частині п`ятій статті 1268 ЦК України зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), на яку посилався позивач у відзиві на касаційну скаргу, вказано, що «ухвалюючи судові рішення у справі, суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до якого у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Зважаючи на наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають зміні в частині визначення розміру компенсації частки у спільному майні подружжя - автомобіля. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала суду звіт про оцінку транспортного засобу від 01 червня 2018 року № 5941, відповідно до якого середня ринкова вартість оспорюваного автомобіля становить 489 530, 00 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу від 01 червня 2018 року № 5941, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що «не можна погодитись із висновками апеляційного суду про стягнення компенсації у розмірі, зазначеній у договорі відчуження спірного майна, оскільки, як зазначалося вище у цій постанові, у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18). Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Апеляційний суд на зазначене належної уваги не звернув, у результаті чого дійшов помилкового висновку при визначенні розміру грошової компенсації, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за належну їй частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в розмірі 1/2 вартості відчужених транспортних засобів від суми, зазначеної у договорі відчуження. У свою чергу в цій частині суд першої інстанції, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 558 797,50 грн, що еквівалентно 20 750,00 дол. США, керуючись при цьому дійсною вартістю майна на час розгляду справи (середньою ринковою вартістю транспортних засобів), що не спростовано відповідачем».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про визнання автомобіля спадковим майном та стягнення грошової компенсації за частку у спадковому майні ОСОБА_5 зазначала, що вона та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_6 (батька позивача та чоловіка відповідача). За життя спадкодавця, у період шлюбу із відповідачем, було набуто спірний автомобіль, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 . Оскільки після смерті спадкодавця відповідач 28 січня 2022 року відчужила зазначений автомобіль на користь третьої особи, чим унеможливила включення його до спадкової маси та видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач просила визнати 1/2 частку автомобіля спадковим майном, визнати за нею право на 1/4 частку вказаного майна як на спадщину та стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості цієї частки;
при задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль набуто відповідачем у період шлюбу зі спадкодавцем, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки після смерті чоловіка відповідач відчужила зазначене майно на власний розсуд, позбавивши іншого спадкоємця першої черги (доньку спадкодавця) права на оформлення спадщини, то вона має право на отримання грошової компенсації вартості належної їй 1/4 частки у спадковому майні;
апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що спірне майно було об`єктом спільної власності і як наслідок позивач мав право успадкувати його, але воно було реалізовано одним із спадкоємців та не може бути оформлено іншим. Законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремих позовних вимог про визнання частки у праві спільної сумісної власності спадковим майном померлого та проведення поділу такого майна між спадкоємцями, частки яких є рівними в силу закону. Такі обставини встановлюється під час розгляду справи. Отже, вимоги про визнання частки у праві спільної сумісної власності спадковим майном померлого та проведення поділу такого майна між спадкоємцями не є ефективними, а у їх задоволенні належить відмовити;
встановивши, що відповідач ОСОБА_3 після смерті чоловіка, але до закінчення строку на прийняття спадщини, здійснила відчуження спірного майна (автомобіля) на підставі договору купівлі-продажу на користь третьої особи, суди обґрунтовано зазначили про відсутність спадкового майна (автомобіля або його частини) на час виникнення спору між спадкоємцями, що виключає можливість позивача як доньки померлого отримати свідоцтво про право на спадщину відповідно до статті 1297 ЦК України;
коли один із спадкоємців самостійно розпорядився часткою в спадщині, що йому не належить, то за її відсутністю в натурі, інший спадкоємець має право вимагати сплати грошової компенсації. Тому суди правильно вважали, що позивач обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред`явлення вимоги про стягнення грошової компенсації вартості належної їй 1/4 частини спадкового майна до відповідачки, яка розпорядилася цим майном;
обравши зазначений спосіб захисту, позивач визначила вартість 1/4 частки у праві власності на автомобіль у сумі 346 419,00 грн, яка відповідачем не оспорювалась у будь-який спосіб, зокрема, шляхом проведення експертного дослідження чи подачі клопотання до суду про призначення експертизи. Крім того, не оспорено такий розмір компенсації і у апеляційній скарзі. Також суд звернув увагу на те, що у розмірі грошової компенсації, яка визначена судом першої інстанції фактично допущено описку, правильний розмір грошової компенсації - 346 419,00 грн (помилково зазначено 356 419,00 грн);
суд апеляційної інстанції також зробив правильний висновок про те, що вимоги про визнання частки у праві спільної сумісної власності спадковим майном померлого та проведення поділу такого майна між спадкоємцями не є ефективними, а тому в їх задоволенні належить відмовити з цієї підстави.
Таким чином, підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині задоволеної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в розмірі 346 419,00 грн відсутні.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надала до суду звіт про оцінку транспортного засобу, а відповідач навпаки довела його вартість виходячи з договору купівлі-продажу колегія суддів відхиляє, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди визначається на час розгляду справи, а не на час продажу такого майна.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палата Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, виконання постанови апеляційного суду належить поновити відповідно до приписів статті 436 ЦПК України.
З огляду на результат касаційного оскарження підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2024 року у нескасованій частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2025 року залишити без змін.
Виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2025 року поновити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат