ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 р. 	Справа № 520/30715/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика» на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 (головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.02.2026) по справі № 520/30715/25
за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика» 
до  Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті   
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
Приватне акціонерне товариство «Харківська бісквітна фабрика» (далі – ПрАТ «ХБФ», позивач) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – відповідач) з наступними позовними вимогами:
- визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті від 14 жовтня 2025 року № 085107 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн до Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика». 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначено, що відсутнє порушення ст. 48 Закону № 2344, оскільки водій мав при собі та пред`явив інспектору Укртрансбезпеки всі законодавчо визначені документи, серед яких, зокрема: товарно-транспортну накладну № 820 від 04.09.2025, що містила в собі відомості про коди ЄДРПОУ всіх осіб в ній зазначених, інший документ, передбачений законодавством, а саме: видаткову накладну № 880 від 04.09.2025. При цьому недолік в ТТН № 820 від 04.09.2025 є незначним, що не робить вказану ТТН недійсною (нечинною чи відсутньою) та не створює жодних неправомірних дій (маніпуляцій) стосовно ідентифікації суб`єктів господарювання, оскільки зазначення коду ЄДРПОУ 00377265 позивача в графі «вантажоодержувач» дає змогу ідентифікувати цю ж саме юридичну особу і в графі «автомобільний перевізник», де код – відсутній. Диспозиція абз.3 ч.1 ст. 60 Закону № 2344 не передбачає відповідальності за порушення порядку заповнення ТТН, а тому відсутні підстави для застосування до позивача штрафу. Управління не встановило та не довело, що ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» є автомобільним перевізником. Недотримання процедур зупинення транспортного засобу та оформлення Акту за наслідками рейдової перевірки, призводять до втрати її легітимності. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 залишено без задоволення адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика».
Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення перевірки водій, в порушення вимог статті 48 Закону №2344-III, не надав належним чином заповнену ТТН. Враховуючи висновки Верховного Суду у постановах від 25 липня 2024 року у справі № 440/2334/23 та від 10 жовтня 2024 року у справі № 440/17818/21, суд констатував, що водій може прийняти вантаж згідно з виписаною замовником (вантажовідправником) із зазначенням обов`язкових реквізитів, з внесеними відповідними відомостями та засвідченою підписом замовника (вантажовідправника) підписом товарно-транспортною накладною, перевіривши та підписавши всі її примірники. Враховуючи, що позивач як перевізник не дотримався обов`язку здійснення контролю за роботою водія транспортного засобу, суд першої інстанції дійшов висновку про законність накладення на нього адміністративно - господарського штрафу. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Харківська бісквітна фабрика» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 у справі № 520/30715/25 і ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика» задовольнити.
В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки стаття 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» не передбачає відповідальності за порушення порядку заповнення документів (у даному випадку, ТТН). Крім того, судом не враховано сталу практику Верховного Суду, яка передбачає альтернативу необхідних водію документів – ТТН або інший визначений законодавством документ на вантаж, відтак замість ТТН може використовуватись і видаткова накладна. Водночас було застосовано висновки Верховного Суду, які не є релевантними до обставин справи. Зауважує, що суд першої інстанції належним чином не дослідив, що позивач не є автомобільним перевізником, оскільки перевезення власного вантажу відбувалося власним транспортом, тому позивач не є відповідальною особою і не може бути суб`єктом порушень, передбачених статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Також не надано належної оцінки доводам та аргументам позивача щодо недотримання процедур зупинення транспортного засобу та оформлення акта перевірки, що впливає на правомірність рейдової перевірки та свідчить про недопустимість такого доказу, як акт перевірки. Судом першої інстанції також не було враховано положення Закону України «Про адміністративну процедуру» в частині дотримання принципу презумпції правомірності дій та вимог особи. Неврахування вказаних обставин Харківським окружним адміністративним судом свідчить про формальний підхід суду першої інстанції до з`ясування фактичних обставин даної справи, що є підставою для скасування судового рішення за результатом апеляційного перегляду.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначив, що видаткова накладна не є документом, який може підтвердити / спростувати факт визначення автомобільного перевізника, до того ж, така відсутня в матеріалах справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Зауважив, що з аналізу товарно-транспортної накладної слідує, що вантажовідправником є ТОВ «Берестинський млин», а вантажоодержувачем та автомобільним перевізником – ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика». Зазначені апелянтом процедурні порушення є формальними та неістотними, тому не впливають на виявлене під час рейдової перевірки порушення. визначення особи «автомобільного перевізника» за товарно-транспортною накладною, в якій відсутній ідентифікаційний код, є припущенням, про що опосередковано зазначено у постанові Верховного Суду від 25.07.2024 у справі № 440/2334/23.
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа..
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006, на підставі направлення на перевірку Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях № ОНР 002320 від 29.08.2025, 04.09.2025 співробітниками Відділу проводилась рейдова перевірка на а/д М-03 «Київ-Харків-Довжанський», 471 км.
Так, відповідачем був перевірений транспортний засіб марки RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом ОМЕРS, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
В ході перевірки зазначеного транспортного засобу було встановлено, що він належить Приватному акціонерному товариство «Харківська бісквітна фабрика» та використовується останнім у господарській діяльності, що встановлено відповідачем на підставі наданої водієм товарно-транспортної накладної № 820 від 04.09.2025, у графі «автомобільний перевізник» якої зазначено - ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика».
Перевіркою встановлено порушення ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, наказ Мінтранспорту України № 363 14.10.1997, ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник не забезпечив водія оформленою товарно-транспортною накладною, а саме у наданій ТТН №820 від 04.09.2025 відсутні відомості коду платника податків згідно з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Порушення, відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: «абз. 3 ч. 1 перевезення вантажу з порушенням вимог ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт».
Висновки перевірки зафіксовані в акті № ОАР 063715 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 04.09.2025, зі змістом якого водій ознайомлений, копію отримав, що підтверджується відповідним підписом водія.
Повідомленням № 84065/40/24-25 від 24.09.2025, позивача було викликано для розгляду справи на 14.10.2025 з 9.00 до 10.00.
Відповідно до даних трекінгу АТ «Укрпошта», вищевказане повідомлення № 0601194147787 про розгляд справи було відправлено ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» 25.09.2025 та 29.09.2025 вручено останньому за довіреністю.
Представником відповідача 09.10.2025 на адресу відповідача направлені письмові пояснення та заперечення до акту № ОАР 063715 від 04.09.2025, які надійшли да Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях 10.10.2025. До вказаних пояснень долучено: копії свідоцтв про реєстрацію НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , копії посвідчення водія НОМЕР_5 , копія протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу з ідентифікаційним номером НОМЕР_6 від 13.03.2025, скан акту № ОАР 063715 від 04.09.2025, копія ТТН №820 від 04.09.2025, копія видаткової накладної №880 від 04.09.2025; копія довіреності ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» №15/25 від 18.09.2025, копія виписки з ЄДР. За змістом вказаних пояснень представник ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» зазначив, що у водія були наявні необхідні документи, товарно-транспортна накладна № 820 від 04.09.2025 містила в собі відомості про коди ЄДРПОУ всіх осіб в ній зазначених. Крім того, позивач забезпечив водія іншими документами, передбаченими законодавством, а саме: видатковою накладною №880 від 04.09.2025, що свідчить про відсутність підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу.
14.10.2025 в.о. заступника начальника Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях розглянуто справу про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт автомобільним перевізником ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» та прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №085107, якою за порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачене абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», постановлено стягнути з ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» штраф в розмірі 17000,00 грн.
Позивач звернувся до Державної служби України з безпеки на транспорті із скаргою вих. № 334 від 24.10.2025 на постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085107 від 14.10.2025.
Листом № 9373/3.3/15-25 від 31.10.2025 Державна служба України з безпеки на транспорті залишила постанову без змін, у зв`язку із відсутністю об`єктивних доказів щодо пояснень, викладених у скарзі.
Вважаючи прийняту відповідачем постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн протиправною, позивач звернувся до суду із позовом про її скасування. 
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту врегульовано положеннями Закону України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III).
Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування (частина четверта статті 6 Закону № 2344-III).
До повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, серед іншого здійснює: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті (частини шоста, сьома статті 6 Закону № 2344-III)
Приписами частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з частинами сімнадцятої, двадцятої статті 6 Закону № 2344-III рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право, зокрема: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
Автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення), відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Підпунктами 2, 54, 58, 62 пункту 5 Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства, норм на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.
Згідно з пунктом 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - рейдова перевірка) визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі – Порядок №1567).
З тексту рішення суду першої інстанції колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції виклав положення Порядку №1567 у неактуальній редакції, тоді як застосуванню підлягають норми Порядку, чинні на момент виникнення спірних правовідносин (винесення оскаржуваної постанови), а саме в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2025 № 141, яку надалі викладено апеляційним судом.
Водій транспортного засобу після зупинки транспортного засобу зобов`язаний надавати посадовій особі документи, на підставі яких здійснюється перевезення, виконувати вимоги посадової особи, передбачені законодавством про автомобільний транспорт, та розпочинати рух лише з дозволу посадової особи (пункт 12 Порядку №1567).
Згідно з приписами статті 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері перевезення пасажирів та/або вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів та/або вантажів.
Відповідно до положень статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:
дата і місце складання;
вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);
автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;
вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);
транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;
пункти завантаження і розвантаження. 
Отже, чинним законодавством визначено істотні дані, що має містити товарно-транспортна накладна.
Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 затверджені Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, які визначають права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів – Замовників (далі – Правила № 363 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Абзацом двадцять сьомим розділу 1 Правил № 363 визначено, що товарно-транспортна накладна – єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт» та цими Правилами.
Пунктом 8.26 глави 8 Правил № 363 передбачено, що вантаження і розвантаження вважаються закінченими після надання водієві належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, оформлених у паперовій та/або електронній формі, на навантажений або вивантажений вантаж. 
Згідно з пунктом 11.1 глави 11 зазначених Правил № 363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, яка містить всі обов`язкові реквізити, визначені Законом України «Про автомобільний транспорт», форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Як слідує з форми, наведеної в додатку 7 до Правил, у товарно-транспортній накладній зазначаються повне найменування (прізвище (за наявності), власне ім`я та по батькові (за наявності), унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті – автомобільного перевізника, вантажовідправника та вантажоодержувача.
Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (пункт 11.2 глави 11 Правил № 363).
Відповідно до пункту 11.3 глави 11 Правил № 363 замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Засоби, що використовуються для реєстрації та обробки даних е-ТТН, мають відповідати вимогам Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» та забезпечувати захист інформації відповідно до Законів України «Про захист персональних даних», «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах».
За змістом пунктів 11.4, 11.5 Правил №363 після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники. У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.
Отже, положеннями статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», визначений перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, при цьому передбачена альтернатива необхідних водію документів - товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.
Відповідно до абзацу третього частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З матеріалів справи встановлено, що підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог статті 48 Закону № 2344-ІІІ стала відсутність в наданій під час перевірці товарно-транспортній накладній № 820 від 04.09.2025 відомостей щодо коду платника податків згідно з ЄДРПОУ.
Так, із зазначеної товарно-транспортної накладної судом встановлено, що вантажовідправником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Берестинський млин» (63304, Харківська обл., м.Берестин, вул.Полтавська, 186, код за ЄДРПОУ 31889680, ІПН 318896820169), вантажоодержувачем є ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» (ЄДРПОУ 00377265). При цьому, у графі «Автомобільний перевізник» зазначено ПРАТ «Харківська бісквітна фабрика» без коду ЄДРПОУ.
Суд першої інстанції з посиланням на висновки Верховного Суду у постановах від 25.07.2024 у справі №440/2334/23, від 10.10.2024 у справі №440/17818/21 та від 04.03.2025 у справі №440/4136/23 зазначив, що наявність недоліків в заповненні товарно-транспортної накладної, посадові особи контролюючого органу уважають це відсутністю передбаченого законом документа у зв`язку з чим, дійшов висновків, що під час проведення перевірки водій, в порушення вимог статті 48 Закону № 2344-III, не надав належним чином оформлену товарно-транспортну накладну. Відтак, суд констатував, що перевізник не дотримався обов`язку здійснення контролю за роботою водія транспортного засобу, що свідчить про законність накладення адміністративно-господарського штрафу.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зауважує про неповноту дослідження судом всіх доказів і встановлення обставин у справі.
Позивач у позовній заяві та в доводах апеляційної скарги наголошував, що Приватне акціонерне товариство «Харківська бісквітна фабрика» не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки перевезення власного вантажу відбувалося власним транспортом. Крім того, зазначав, що під час перевірки водій позивача пред`явив, окрім ТТН, інший визначений законодавством документ на вантаж – видаткову накладну №880 від 04.09.2025, якій суд першої інстанції не надав жодної оцінки. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт адміністративно-господарські штрафи застосовуються саме до автомобільних перевізників.
З наведеного у статті 1 Закону №2344-III визначення поняття «автомобільного перевізника» слідує, що відповідальність у цьому випадку несуть фізичні чи юридичні особи, які безпосередньо здійснюють, у тому числі, за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами. Перевезення на комерційній основі означають надання послуг, а перевезення за власний кошт - перевезення для власних потреб.
У постанові Верховного Суду від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 зазначено, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника. 
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності. Натомість нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
Слід зауважити, що обов`язок встановлення дійсного автомобільного перевізника покладено на Державну службу України з безпеки на транспорті, яка, у випадку встановлення порушення законодавства про автомобільний транспорт, зобов`язана притягнути до адміністративної відповідальності лише винну в указаних порушеннях особу. Аналогічний висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 28.12.2023 у справі № 300/4673/22.
Отже, першочерговим є належне установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка і у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника. При цьому, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, як це передбачено положеннями вищезазначених норм права, застосовується саме до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.
Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу марки RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом ОМЕРS, державний номерний знак НОМЕР_2 . У товарно-транспортній накладній № 820 від 04.09.2025 вантажовідправником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Берестинський млин», вантажоодержувачем та автомобільним перевізником зазначено ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика». При цьому, перевезення вантажу здійснено з міста Берестин Харківської області до міста Харкова.
Апелянт зазначає, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу. Проте, оскільки перевезення власного вантажу відбувалося власним транспортом, позивач не виступав автомобільним перевізником, а тому не є належною відповідальною особою і не може бути суб`єктом порушень, передбачених статтею 60 Закону №2344-III.
Розглядаючи доводи скаржника в цій частині, колегія суддів зауважує, що перевезення вантажу для власних потреб не змінює правовий статус позивача як автомобільного перевізника, який бере участь у дорожньому русі, та на якого законодавством покладаються відповідні обов`язки. Отже, аргументи апелянта про те, що вантаж перевозився для власних потреб, не спростовує необхідність оформлення та надання посадовим особам Укртрансбезпеки документів, на підставі яких таке вантажне перевезення здійснюється.
За таких обставин, у спірному випадку ТОВ «Харківська бісквітна фабрика» є автомобільним перевізником, а отже відповідно до статті 34 Закону №2344-III зобов`язане забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів та/або вантажів. 
За правовою позицією Верховного Суду (постанови від 25.07.2024 у справі №440/2334/23, від 10.10.2024 у справі №440/17818/21 та від 04.03.2025 у справі №440/4136/23), застосованою судом першої інстанції, недоліки в оформленні наявної у водія товарно-транспортної накладної можуть бути кваліфіковані як відсутність товарно-транспортної накладної. Відтак, виявивши відсутність коду ЄДРПОУ в графі «автомобільний перевізник» товарно-транспортної накладної № 820 від 04.09.2025, посадова особа Укртрансбезпеки констатувала факт відсутності товарно-транспортної накладної, у зв`язку з чим дійшла висновку про порушення позивачем статті 48 Закону №2344-III.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у даній справі у товарно-транспортній накладній № 820 від 04.09.2025 ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» зазначене одночасно і вантажоодержувачем, і автомобільним перевізником. При цьому, в графі «вантажоодержувач» зазначено код ЄДРПОУ ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика», що давало змогу ідентифікувати цю ж юридичну особу, яка вказана і в графі «автомобільний перевізник».
Згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань» найменування юридичної особи не може бути тотожним найменуванню іншої юридичної особи (крім органів місцевого самоврядування).
Таким чином, враховуючи перебування ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» одночасно у статусі вантажоодержувача та автомобільного перевізника, беручи до уваги наявність в товарно-транспортній накладній коду ЄДРПОУ позивача в графі «вантажоодержувач», судова колегія вважає, що надана водієм під час перевірки товарно-транспортна накладна містила достатні відомості для ідентифікації перевізника, у зв`язку з чим висновок контролюючого органу про відсутність товарно-транспортної накладної є проявом надмірного формалізму.
Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 25.07.2024 у справі № 440/2334/23, від 10.10.2024 у справі №440/17818/21 та від 04.03.2025 у справі №440/4136/23, є безпідставним, оскільки наведені у них фактичні обставини не є подібними до обставин цієї справи, а тому висловлені в них висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. У справі № 440/2334/23 перевізник не забезпечив водія оформленою належним чином товарно-транспортною накладною, оскільки в графах «автомобільний перевізник», «в/одержувач» не вказаний код ЄДРПОУ; при цьому судами не було встановлено одночасне перебування юридичної особи – позивача у статусі автомобільного перевізника та вантажоодержувача. У справі №440/17818/21 в товарно-транспортній накладній в графі «автомобільний перевізник» відсутній код ЄДРПОУ перевізника, в графі «водій» відсутній серія і номер водійського посвідчення, не вказано відомості про масу брутто і нетто. У справі №440/4136/23 в товарно-транспортній накладній відсутні відомості про замовника (вантажовідправника), вантажоодержувача, пункт навантаження, розвантаження та параметри транспортного засобу.
Щодо доводів скаржника про надання відповідачу видаткової накладної, як іншого визначеного законодавством документа на вантаж, колегія суддів враховує, що стаття 48 Закону №2344-III передбачає альтернативу необхідних водію документів товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в товарно-транспортній накладній №820 від 04.09.2025 в графі «супровідні документи на вантаж» наявне посилання на видаткову накладну №880 від 04.09.2025. Матеріали справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, надані разом з відзивом на позовну заяву, містять таку видаткову накладну, тому доводи відповідача про її відсутність є помилковими. 
Зі змісту зазначеної видаткової накладної можливо встановити, що на підставі договору купівлі-продажу №71 від 16.08.2023 покупець Приватне акціонерне товариство «Харківська бісквітна фабрика» (код за ЄДРПОУ 00377265) отримав товар (борошно пшеничне вищого гатунку у кількості 21180 кг на суму 321512,40 грн, у т.ч. ПДВ 53585,40 грн) від постачальника – Товариства з обмеженою відповідальністю «Берестинський млин» (код за ЄДРПОУ 31889680). Отже, вказаною видатковою накладною зафіксовано передачу товару від продавця покупцю. 
Таким чином, висновок відповідача про порушення позивачем абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону) є необґрунтованим, оскільки надана водієм накладна є іншим визначеним законодавством документом на вантаж. 
Відтак, констатуючи факт порушення позивачем статті 48 Закону №2344-III в частині ненадання товарно-транспортної накладної (за відсутності в ній коду ЄДРПОУ автомобільного перевізника), відповідач протиправно не врахував можливість надання водієм іншого визначеного законодавством документа на вантаж.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що Державною службою України з безпеки на транспорті під час проведення перевірки застосовано формальний підхід до встановлення можливості ідентифікувати автомобільного перевізника з наявних у товарно-транспортній накладній відомостей, а також не взято до уваги наданий позивачем інший визначений законодавством документ на вантаж, тому притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, у зв`язку з чим оскаржувана постанова про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу №085107 від 14.10.2025 є протиправною та підлягає скасуванню.
Також апелянт зазначив, що інспектор Укртрансбезпеки водію не повідомив про причину зупинки, не пред`явив службове посвідчення, не надав направлення для ознайомлення. Крім того, вказав про відсутність на момент початку рейдової перевірки направлення з огляду на зазначення в акті іншої дати направлення (29.09.2025, тоді як перевірка відбулась 04.09.2025), у зв`язку з чим акт проведення перевірки є недопустимим доказом.
Щодо вказаних аргументів суд зазначає, що пунктами 9-12 Порядку №1567 передбачено, що зупинення транспортного засобу здійснюється посадовою особою у форменому одязі відповідно до пункту 10 цього Порядку та з дотриманням вимог розділу 15 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.
Зупинення транспортного засобу здійснюється посадовою особою в будь-який час доби на маршруті руху за допомогою:
1) сигнального диска (жезла), яким вказується безпосередньо на транспортний засіб, який зупиняється, та на пропоноване місце зупинення з урахуванням заходів безпеки, дорожніх умов, інтенсивності руху, освітлення та видимості ділянки дороги;
2) увімкненого проблискового маячка синього кольору, спеціального звукового сигналу та гучномовного пристрою.
У разі зупинення транспортного засобу під час звернення до водія посадова особа зобов`язана назвати свою посаду, прізвище, ім`я та по батькові і повідомити про причину зупинки транспортного засобу, пред`явити службове посвідчення та направлення для ознайомлення.
Водій транспортного засобу після зупинки транспортного засобу зобов`язаний надавати посадовій особі документи, на підставі яких здійснюється перевезення, виконувати вимоги посадової особи, передбачені законодавством про автомобільний транспорт, та розпочинати рух лише з дозволу посадової особи.
Перевірка одного транспортного засобу проводиться протягом не більш як однієї години.
До матеріалів адміністративної справи відповідачем долучено направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 29.08.2025 №002320, видане в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях сьаршим державним інспекторам (у тому числю, ОСОБА_2 , яким підписаний акт перевірки) для проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортних засобів на території Донецької, Луганської та Харківської областях та міста Харкова з 01.09.2025 до 07.09.2025. Зазначення в акті проведення перевірки № ОАР №063715 від 04.09.2025 дати направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) «29.09.2025» замість «29.08.2025» є технічною опискою та за умови зазначення правильного номеру направлення такий акт не може вважатись недопустимим доказом.
З долученого відповідачем до матеріалів справи відеозапису (відеофіксації процесу перевірки) судом встановлено, що інспектор після зупинення транспортного засобу позивача назвав свою посаду та пред`явив вимогу щодо надання документів на підтвердження перевезення вантажу, без зазначення свого прізвища, ім`я та по батькові і без повідомлення про причини зупинки транспортного засобу. При цьому, в процесі розмови інспектора з водієм та під час надання останнім відповідних документів на перевезення посадова особа зазначала про проведення саме рейдової перевірки, тим самим повідомляючи причину зупинки.
Суд також враховує, що з дослідженого відеозапису можливо встановити, що водій не висловлював незгоду із проведенням рейдової перевірки, більш того, він добровільно надав інспектору для огляду посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, товарно-транспортну накладну. Крім того, суд бере до уваги, що інспектором було запропоновано водію надати свої пояснення стосовно виявленого посадовою особою порушення, а також бути присутнім під час складання акта проведення рейдової перевірки
Таким чином, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими, однак це не змінює зроблених вище висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправною та скасування спірної постанови.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами пункту 1 частини першої статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи, що суд першої інстанції не встановив належним чином всі фактичні обставини у даній справі, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 по справі № 520/30715/25 підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.
VІІ. Судові витрати.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 2422,40 грн (платіжна інструкція №2511184141 від 18.11.2025), за подання апеляційної скарги – 3633,60 грн (платіжні інструкції №2602254015 від 25.02.2026, №2602254016 від 25.02.2026).
Таким чином, з огляду на прийняття рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика» задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 по справі №520/30715/25 скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика» задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті від 14.10.2025 №085107 про застосування адміністративно-господарського штрафу до Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика».
Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «Харківська бісквітна фабрика» за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 6056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок). 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов