ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року	Львів	Справа № 158/368/26 пров. № А/857/15120/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Мандзія О.П.,
Суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 

за участю секретаря судового засідання Гепфель А.А.,

представника відповідача Бута Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 лютого 2026 року у справі №158/368/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби в особі територіального підрозділу Старосамбірського відділу ЗМУ ДМС про визнання протиправним та скасування рішення, -

суддя в 1-й інстанції Костюкевич О.К.,
дата ухвалення рішення 06.02.2026,
місце ухвалення рішення м. Ківерці,
дата складання повного тексту судового рішення 06.02.2026,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - апелянт) звернувся до Ківерцівського районного суду Волинської області з позовною заявою до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України (далі – відповідач, ЗМУ ДМС України) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення від 31.08.2025, затверджене Начальником відділу Тисменецького відділу ЗМУ ДМС України.
В обґрунтування позовних вимог, зокрема, зазначено про прийняття спірного рішення з порушенням норм чинного законодавства, оскільки відповідачем не враховано наявність міцних сімейних зв`язків у позивача на території України, порушено процедуру винесення рішення про примусове видворення в частині відсутності рішення про примусове повернення, а також за відсутності перекладача.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.02.2026 у цій справі в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм як процесуального, так і матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що позивач перебуває у фактичних шлюбних з ОСОБА_2 , яка є матір`ю його дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_1 ). 
На даний час дружиною позивача поданий позов до Франківського районного суду м. Львова про визнання батьківства та внесення змін до актового запису. 
Повторно наголошено на наявності стійких сімейних зв`язків, порушення процедури прийняття відповідного рішення та відсутність перекладача, що є грубим порушення прав.
Апелянт стверджує, що тільки у разі невиконання рішення про примусове повернення або за наявності передбачених законом виняткових підстав може бути застосоване примусове видворення відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яке здійснюється виключно на підставі рішення суду.
Натомість відповідач без ухвалення рішення про примусове повернення одразу ініціював процедуру примусового видворення, що свідчить про грубе порушення обов`язкової послідовності адміністративних процедур, прямо встановленої законом.
Наголошено, що в даному випадку особу іноземця ідентифіковано, згідно офіційних баз даних встановлено коли було перетнутий кордон України, більше того першому рішенню про примусове видворення від 17.04.2024 року передувало винесення рішення про примусове повернення. Проте, в даному випадку представники міграційної служби не виносили рішення про примусове повернення, винесення якого є обов`язковим згідно норм чинного законодавства. 
Варто зазначити, що в позивача наявний паспортний документ, виданий 09.01.2024 №С03351207, який дає право на виїзд і є дійсний, проте він був вилучений представниками СБУ України після проведення обшуку за адресою проживання моєї дружини, про що відомо і відповідачу. Безпідставне застосування одразу найсуворішого заходу — примусового видворення — порушує принцип пропорційності, закріплений у ст. 2 КАС України, а також право особи на належну адміністративну процедуру.
Крім того, враховуючи те, що позивач є іноземцем, який не розуміє української мови, а відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, суд вважає, що в даному випадку, позивач фактично був позбавлений можливості подавати докази, заявляти клопотання та користуватись іншими правами. Вказане є безумовною підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.
Апелянт просив скасувати рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.02.2026 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.
Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, у якому вказав, що 23.05.2024 Головним управлінням Державної міграційної служби у Львівській області прийнято рішення про примусове видворення за межі України гр. Азербайджанської Республіки Магаммадлі ОСОБА_4 , оскільки останній не виконав рішення про примусове повернення (прийнято 17.04.2024). 24.05.2024 іноземця було видворено за межі України та заборонено в`їзд в Україну в строк до 23.05.2032. 
У серпні 2024 року позивач умисно здійснив повторне незаконне перетинання державного кордону України поза пунктом пропуску без документів та прибув незаконно на територію України і продовжив проживати в Україні.
31.08.2025 Тисменицьким відділом Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби прийнято рішення про видворення ОСОБА_1 згідно ст.30 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку з відсутністю у позивача діючого паспортного документа, який дає право на виїзд з України та у зв`язку з існуванням ризику втечі іноземця, який тривалий період перебуває нелегально на території України та вже неодноразово ухилявся від виконання рішень ДМС України, та ризиком уникнення ним подальшого примусового видворення, ЗМУ ДМС звернулася до суду із позовом про затримання громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, терміном на 6 (шість) місяців Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01.09.2025 у справі №461/7165/25 відповідний позов задоволено, а рішення набрало законної сили. 
З метою вжиття заходів щодо ідентифікації, документування та забезпечення примусового видворення за межі території України позивача у цій справі, відповідач направив до Волинського ПТПІ лист №4601.18.4/4007-26 від 13.02.2026 разом із заявою-анкетою на видачу свідоцтва на повернення до країни походження. У відповідь, працівники Волинського ПТПІ повідомили, що під час проведення працівниками поліції слідчо-оперативних дій з гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який поміщений до Волинського ПТПІ 01.09.2025 за рішенням Тисменицького відділу ЗМУ ДМС надав інформацію, що його закордонний паспорт знаходиться у співмешканки та надав фотокопію зазначеного документа. Також в ході співбесіди з працівниками Волинського ПТПІ ОСОБА_1 повідомив, що не бажає повертатись до країни походження, що підтверджується листом Волинського ПТПІ №0777.5/58-26 від 16.02.2026.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.02.2026 у справі №461/1442/26 за позовом Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про продовження строку затримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, суд ухвалив задовольнити позов ЗМУ ДМС та продовжити строк затримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України терміном на шість місяців.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2026 у справі №461/1442/26 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.02.2026 у справі №461/1442/26 – залишено без змін.
У своїй апеляційній скарзі стороною позивача не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу на спростування висновків Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.02.2026 року у справі №158/368/26.
Доводи зводяться виключно до незгоди з прийнятим рішенням та повторення позиції, яка вже була предметом дослідження суду першої інстанції
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки останній повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, що є підставою для залишення рішення без змін.
Таким чином апеляційна скарга Позивача щодо скасування рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.02.2026 року у справі №158/368/26 є безпідставною та необґрунтованою, адже рішення прийнято відповідно до норм чинного законодавства. Сама по собі незгода сторони з рішенням суду не є підставою для його скасування
Відповідач просив апеляційну скаргу громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.02.2026 року у справі №158/368/26 – без змін
Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечила. Вказала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області у цій справі – без змін.
Представник апелянта, заявивши клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, яке було задоволене відповідно до ухвали від 23.04.2026, за запрошенням суду на зв`язок не вийшла (була неактивна в системі ВКЗ, статус «не в мережі»). Ухвалу отримано як апелянтом (позивачем), так і його представником 24.04.2026 до електронного кабінету.
Отже, представник позивача обов`язку забезпечення проведення відеоконференції належним чином не виконала, тому колегія суддів, з врахуванням думки представника відповідача, вважала можливим проведення розгляду справи у відсутності представника позивача.
Згідно з ч. 5 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву.
Своєю чергою клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту на адресу суду від сторони позивача не надходило.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Встановлено та підтверджується письмовими доказами, що 17.04.2024 о 14:30 год. згідно із протоколом №МЛВ 000079 про адміністративне затримання за ч. 2 ст. 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області був виявлений та затриманий громадянин Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, з метою забезпечення своєчасного розгляду справи, складання протоколу про адміністративне правопорушення.
17.04.2024 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП, згідно якого 17.04.2024 о 14:00 год. за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 20, виявлено громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , який перевищив встановлений строк перебування на території України.
17.04.2024 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийнято рішення №4601130100015423 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 20.04.2024.
18.04.2024 начальником управління міграційного контролю та протидії нелегальній міграції та реадмісії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийнято рішення №4601110100013871, яким заборонено громадянину Азербайджану ОСОБА_1 в`їзд в Україну строком на 3 роки.
23.04.2024 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийнято рішення про примусове видворення з України громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки останній у встановлений строк не виконав рішення про примусове повернення та продовжив перебувати на території України.
31.08.2025 об 11:30 год. згідно із протоколом №МІФ 000064 про адміністративне затримання за ч. 2 ст. 263 КУпАП, працівниками Тисменецького відділу Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби був виявлений та затриманий громадянин Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ст.203-1 КУпАП, з метою припинення правопорушення.
31.08.2025 головним спеціалістом Тисменецького відділу Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МІФ №001606 за ст.203-1 КУпАП, згідно якого 31.08.2025 о 11:00 год. за адресою: м. Тисмениця, вул. Кості Левицького, 4-б, виявлено громадянина Азербайджану ОСОБА_5 , якому заборонено в`їзд на територію України, однак такий умисно здійснив повторне незаконне перетинання кордону України поза пунктом пропуску.
31.08.2025 головним спеціалістом Тисменецького відділу Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби прийнято рішення №2626100100000535 про примусове видворення з України громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки останній у серпні 2024 року здійснив незаконне повторне перетинання державного кордону України і продовжив проживати в Україні, документ, що посвідчує особу та дає право на перетин державного кордону у такого відсутній.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 вересня 2025 року у справі №461/7165/25 адміністративний позов Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби до громадянина Азербайджану ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України - задоволено. Затримано громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на 6 (шість) місяців, для ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України (а.с.16).
Також встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду від 06.02.2026 у справі №158/368/25 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України – відмовлено (а.с.31).
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2026 року у справі №461/1442/26 позов Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби до відповідача громадянина республіки Азербайджан ОСОБА_1 , в якому просив продовжити строк затримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на шість місяців громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, задоволено.
Вказане судове рішення набрало законної сили відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами правомірності винесеного 31.08.2025 рішення відповідача про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства відносно громадянина Азербайджану ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (ч. 1 ст. 5 КАС України,).
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI (далі – Закон №3773-VI ,в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Визначення нелегального мігранта міститься у ст. 1 Закону №3773-VI та означає іноземця або особу без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в України, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Своєю чергою за ч. 1 ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з ч. 3 статті 9 Закону №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Порядок примусового видворення іноземців та осіб без громадянства регламентовано у ст. 30 Закону №3773-VI.
Так, ч. 1 ст. 30 Закону №3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.
Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.
Приписами ч. 5 ст. 30 Закону №3773-VI обумовлено, що рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, службова особа якого супроводжувала іноземця та особу без громадянства, яку примусово видворено за рішенням органу Служби безпеки України, інформує такий орган про виконання рішення про примусове видворення.
При цьому ч. 8 ст. 30 Закону №3773-VI визначено, що положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Разом з цим за приписами ст. 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Отже, за змістом ч. 1 ст. 30 Закону №3773-VІ висновується, що рішення про примусове видворення з України ухвалюється компетентним органом стосовно іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, зокрема якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
У межах цієї справи встановлено, що вперше позивача видворено відповідно до рішення про примусове видворення від 23.05.2024, у якому зафіксовано, що рішення про примусове повернення стосовно позивача було прийнято ще 17.04.2024, яким встановлено термін для його виїзду до 20.04.2024. (а.с.29).
Оскарженим у цій справі рішенням від 30.08.2025 зафіксовано, окрім викладених обставин, що 24.05.2024 іноземця видворено за межі України та заборонено в`їзд в Україну до 23.05.2032. У серпні 2024 року позивач умисно здійснив повторне незаконне перетинання державного кордону поза пунктом пропуску без документів та прибув незаконно на територію України і продовжив проживати в Україні. Документ, що посвідчує особу та дає право на перетин державного кордону – відсутній (а.с.8).
Вказані обставини стороною позивача не заперечуються та не спростовані в ході розгляду цієї справи письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи.
Апеляційний суд вважає за доцільне вказати, що доводи позивача про те, що застосування до нього заходів міграційного контролю можливе виключно після ухвалення окремого рішення про примусове повернення, не ґрунтуються на правильному тлумаченні законодавства. Норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не встановлюють імперативної вимоги щодо попереднього ухвалення такого рішення як обов`язкової передумови для вжиття інших заходів, спрямованих на припинення незаконного перебування іноземця на території України.
Тобто, зі змісту наведених норм слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 року у справі №461/2622/23від 24 травня 2023 року (справа №296/8455/22), від 26 червня 2019 року (справа №755/12159/18), від 28 лютого 2019 року (справа №754/2198/17), від 09 серпня 2019 року (справа №359/5823/16-а).
У цьому конкретному випадку, апеляційний суд з`ясував, що рішення про примусове видворення прийняте за відсутності рішення про примусове повернення, оскільки позивач не виконав рішення про заборону в`їзду на територію України, незаконно перетнув кордон України та продовжив жити на території України без законних на те підстав, що грубо порушує законодавство України. 
Вказане свідчить про наявність в відповідача обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, а застосування більш м`якого заходу у формі примусового повернення не забезпечить належного виконання рішення та існує ризик ухилення позивача від виїзду з території України.
Особливу увагу слід звернути на те, що позивач тривалий час незаконно перебував на території України, однак не вжив жодних заходів для легалізації перебування на території України, попри наявність такої можливості.
Своєю чергою, обставин, які б відповідно до ст. 31 Закону №3773-VI унеможливлювали б видворення в ході судового розгляду не встановлено, а сторонами не повідомлено.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права на повагу до приватного та сімейного життя, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України; факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях; крім того, право позивача на повагу до свого приватного і сімейного життя (ст. 8 Конвенції) не може бути єдиною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі №2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17, від 18.03.2021 у справі №522/14416/18.
Суд зазначає, що рішення про примусове видворення, безумовно, становить втручання у сферу приватного та сімейного життя особи. Разом з тим таке втручання може бути виправданим за умови, що воно здійснюється на підставі закону, переслідує легітимну мету та є пропорційним.
У даному випадку втручання ґрунтується на положеннях Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та переслідує легітимну мету забезпечення дотримання міграційного режиму та публічного порядку.
Суд враховує покликання сторони позивача на те, що позивач є батьком дитини - громадянина України, однак, станом на момент розгляду цієї справи у справі, яка перебуває на розгляді у Франківському районному суді м. Львова за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень у межах цієї справи призначено судову експертизу щодо підтвердження факту батьківства, а факт проживання однією сім`єю у встановленому законом порядку також не підтверджений.
Щодо доводів позивача про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення, з огляду на відсутність перекладача, слід зазначити таке.
Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначається Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 №353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 №38/77), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за №806/21119.
У вказаній Інструкції чітко зазначено про оголошення рішення про повернення оголошується іноземцю в присутності перекладача. Своєю чергою, щодо рішення про видворення такого припису не встановлено.
Верховний Суд у подібних справах наголошує, що залучення перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно іноземця є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити.
Апеляційний суд також звертає увагу, що у протоколі №МІФ 000064 про адміністративне затримання від 31.08.2025 зафіксовано, що позивач перекладача не потребує. Відсутність перекладача при складені протоколу від 31.08.2025 не перешкодила оскарженню такого в судовому порядку.
Слід наголосити, що звертаючись як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду, апелянт не клопотав про залучення перекладача для участі у цій судовій справі. За таких обставин, апеляційний суд не вважає його право за такої обставини порушеним.
Оцінюючи викладене у сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушень у процедурі прийняття й оголошення оскаржуваного рішення міграційним органом в аспекті незалучення до цієї процедури перекладача.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не встановлено.
Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 288 КАС України за подання до адміністративного суду позовних заяв та апеляційних скарг у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується
Керуючись ст. 2, 268, 288, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 лютого 2026 року у справі №158/368/26 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 30.04.26