Справа № 278/5531/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року     м. Житомир
Суддя Житомирського районного суду Житомирської області Дубовік О. М., розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду із вище вказаною позовною заявою, у якій просить стягнути з ОСОБА_2  на його користь заборгованість за договором позики на загальну суму 3571,20 дол. США, що за офіційним обмінним курсом НБУ становить 149979,33 грн та 27,98 євро, що за офіційним обмінним курсом НБУ становить 1364,49 грн, також понесені судові витрати зі сплати судового збору.
В обґрунтування позову зазначив, що 05.03.2024 року надав  ОСОБА_2 позику у сумі 7000 доларів США зі сплатою за користування коштами 4% на місяць, про що складено розписку. Відповідач зобов`язався повернути борг, однак взяті на себе зобов`язання з повернення позики не виконав. 
08.05.2024 року ОСОБА_1 на прохання того ж відповідача надав йому у позику терміном на 2 місяці грошові кошти у сумі 5000 доларів США зі сплатою за користування коштами 4% на місяць, про що складено розписку. Відповідач до цього часу грошові кошти не повернув.
15.08.2024 року позивач знову ж таки надав відповідачу грошові кошти у позику у сумі 1500 євро, про що свідчить письмова розписка, проте кошти наразі позивачу не повернуті.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29.05.2025 року позовні вимоги про стягнення боргу за вище вказаними позиками були задоволені у повному обсязі та ухвалено стягнути з  ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 16796 доларів США, що за офіційним обмінним курсом НБУ становить 697161,65 грн, та 1531,20 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 69155,73 грн; також стягнено з відповідача сплачений судовий збір у сумі 7663,18 грн.
Однак, з моменту ухвалення рішення, відповідач суму заборгованості не повернув, відтак, позивач вважає, що відсотки за користування кредитом у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання нараховуються й далі та повинні бути стягнені з відповідача.
Ухвалою суду від 06.11.2025 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 13). 
Відповідач звернувся до суду із відзивом на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на положення ст.ст. 1048 та 1050 ЦК України та практику Верхового суду у аналогічних справах. Також наголосив, що не ухиляється від повернення коштів та декілька разів виявляв бажання особисто зустрітись із позивачем з метою повернення коштів у готівковій формі, однак останній не виявляє бажання зустрічатись та звертається до суду повторно. Крім того, просив дослідити матеріали справи 278/4834/24 при розгляді даної справи.
Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якому підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити; наголосив, що лише після його повторного звернення до суду ОСОБА_2 , у листопаді 2025 року, частково розрахувався - повернув 10000 доларів США, натомість намагався зняти арешт з земельних ділянок, на які накладено арешт в рамках справи №278/4834/24, що свідчить про його недобросовісність та бажання надалі неправомірно користуватись належними йому коштами та унеможливити виконання рішення суду. Окремо звернув увагу на те, що Верховний Суд України зазначив, що судам слід ураховувати різну юридичну природу процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056, 1061 Цивільного кодексу України, і трьох процентів річних від простроченої суми, установлених частиною другою статті 625 Кодексу, при вирішенні питання щодо можливості їх одночасного стягнення: «Проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення». При цьому Верховний Суд України наголосив, що до 2018 року судова практика «до вирішення питання про одночасне застосування норм частини першої статті 1048 і частини другої статті 625 ЦК України не зазнавала істотних змін».
27.04.2026 позивач звернувся із заявою про збільшення позовних вимог у цивільній справі №278/5531/25, у задоволенні якої ухвалою суду від 01.05.2026 року було відмовлено.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 05.03.2024 року ОСОБА_1 на прохання відповідача  ОСОБА_2 надав йому у позику грошові кошти у сумі 7000 доларів США зі сплатою за користування коштами 4% на місяць, строком до 05.04.2025 року, про що складено розписку (а.с. 5). 
08.05.2024 року ОСОБА_1 на прохання відповідача  ОСОБА_2 надав йому у позику грошові кошти у сумі 5000 доларів США зі сплатою за користування коштами 4% на місяць, на строк до 08.07.2024 року, про що складено розписку (а.с. 6). 
15.08.2024 року позивач на прохання відповідача надав йому у позику грошові кошти у сумі 1500 євро, срок повернення позики - 17.08.2024 р., про що складено розписку (а.с. 7).
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29.05.2025 року позовні вимоги про стягнення боргу за вище вказаними позиками були задоволені у повному обсязі та ухвалено стягнути з  ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 16796 доларів США, що за офіційним обмінним курсом НБУ становить 697161,65 грн, та 1531,20 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 69155,73 грн; також стягнено з відповідача сплачений судовий збір у сумі 7663,18 грн.
Судом встановлено, що вказане рішення дійсно ніким з учасників не було оспорено та набрало законної сили.
Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, дане рішення суду є преюдиційним при розгляді даної справи.
З розрахунку сум, що стягуються станом на 27.10.2025 року вбачається, що позивач хоче стягнути з відповідача відсотки за користування грошовими коштами, згідно умов позик; розрахунок здійснений з 14.03.2025 по 27.10.2025 (а.с. 8).
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відтак, позивачем було надано відповідачу грошові кошти за договором позики у розумінні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України із визначенням розміру процентів за користування такими коштами згідно ст. 1048 ЦК України на обумовлений у розписках термін.
У відповідності до вимог ЦК України, стягнення щомісячних відсотків за користування коштами, наданих у позику, може здійснюватися виключно в межах строку кредитування.
Даний висновок зроблений на підставі висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Тобто, надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання у відповідності до положень ст. 625 ЦК України.
У договорах позики (розписках), укладених між позивачем та відповідачем від 05.03.2024, 08.05.2024 та 15.08.2024, сторонами погоджено сплату відсотків за користування кредитними коштами у період дії кредитних зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Судом враховано доводи сторін та роз`яснюється, що якщо цивільні відносини не врегульовані ЦКУ, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (ст. 8 ЦКУ). Можливість застосування аналогії закону передбачена ч. 8 ст. 8 ЦПК.
Відтак, викладені вище висновки Верховного суду у своїй сукупності, з урахуванням підргрунття спірних правовідносин та доводів сторін, можуть бути застосовані при розгляді даної цивільної справи.
З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з огляду на те, що позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення процентів за користування грошовими коштами, наданими у позику відповідачу, після спливу строку дії договорів позики (розписок).
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354 - 355 ЦПК України, ст. ст. 1046-1050 ЦК, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О. М. Дубовік