Справа № 185/6665/26
Провадження № 2/185/7341/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України

01 червня 2026 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Гоцій А.В., розглянувши у відкритому, заочному судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності, у якому просить суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером земельної ділянки 1223584500:01:003:0269, укладеним 27 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - дійсним. Скасувати права власності на земельну ділянку, розташовану на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, площею 4,155 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 1223584500:01:003:0269, яка належить ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 , право власності на частини земельної ділянки, розташованої на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, площею 4,155 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 1223584500:01:003:0269, яка належить ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2018 року Відповідач ОСОБА_2 є власником частини земельної ділянки, площа якої складає 4, 1550 га, кадастровий номер: 1223584500:01:003:0269, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, і стала власницею цієї земельної ділянки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2018 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.04.2014 року ( № 739543). 
27.04.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки.
Ціна земельної ділянки згідно п.4 Договору була обумовлена в розмірі 70 000,00 грн., що еквівалентно 2 700 доларів США, які відповідач одержав в повному обсязі від позивача на момент підписання даного Договору. Окрім того, згідно п.6 Даного договору у момент підписання цього договору відповідач передав позивачу Державний акт та інші документи, що стосуються земельної ділянки, а також була передана позивачу земельна ділянка в натурі. 
Отже, з моменту передачі земельної ділянки і по теперішній час ОСОБА_1 користується вказаною земельною ділянкою.
Таким чином між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіх істотних умовах по Договору купівлі - продажу земельної ділянки. 
В зв`язку з дією мораторію на купівлю продаж земельних ділянок на час укладення договору, пунктом 12 Договору також було передбачено, що відповідач зобов`язується після скасування мораторію на першу вимогу позивача прибути до визначеного позивачем нотаріуса для нотаріального посвідчення даного Договору. У разі ухилення відповідача від визначеної даним пунктом умови Договору, відповідач був зобов`язаний повернути позивачу визначену у п.12 цього Договору суму у п`ятикратному розмірі. 
У листопаді 2019 року був прийнятий за основу, а 31 березня 2020 року в цілому Закон України № 552-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», яким скасовується мораторій. Зокрема, законом передбачено, що з 1 липня 2021 року право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею до 100 гектарів можуть набувати виключно громадяни України. 
Наразі коли дія мораторію була скасована, ОСОБА_1 тривалий час намагався знайти відповідача, визначити місце її фактичного проживання та нотаріально оформити раніше укладений договір купівлі - продажу, для цього він звертався до її знайомих та інших осіб які могли б мати інформацію про місце її знаходження, однак визначити місцезнаходження відповідача не вдалося, через що він змушений звертатися за захистом своїх прав до суду. 
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити.
Відповідач двічі поспіль в судове засідання не з`явилася. 
Судом ухвалено слухати справу в заочному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.
В судовому засіданні встановлено наступне. 
Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець повязує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивача мають бути задоволеними з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником частини земельної ділянки, площа якої складає 4, 1550 га, кадастровий номер: 1223584500:01:003:0269, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, і стала власницею цієї земельної ділянки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2018 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.04.2014 року ( № 739543). 
27.04.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки.
Ціна земельної ділянки згідно п.4 Договору була обумовлена в розмірі 70 000,00 грн., що еквівалентно 2 700 доларів США, які відповідач одержав в повному обсязі від позивача на момент підписання даного Договору. 
Окрім того, згідно п.6 Даного договору у момент підписання цього договору відповідач передав позивачу Державний акт та інші документи, що стосуються земельної ділянки, а також була передана позивачу земельна ділянка в натурі. Вищевказане підтверджується Договором купівлі продажу земельної ділянки від 27.04.2018 року, розпискою Відповідача, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Свідоцтвом про права на спадщину від 27.04.2018 року (№ 739543)
Нотаріальне посвідчення не відбулося через продовження мораторію з 01 січня 2018 року. З 27 квітня 2018 року позивач користується земельною ділянкою. 
У листопаді 2019 року був прийнятий за основу, а 31 березня 2020 року в цілому Закон України № 552-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», яким скасовується мораторій. Зокрема, законом передбачено, що з 1 липня 2021 року право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею до 100 гектарів можуть набувати виключно громадяни України. 
В цей час сторони не змогли оформити нотаріально договір купівлі-продажу, оскільки відповідач змінив місце свого фактичного проживання та не повідомив позивача про цей факт і зв`язок з ним було втрачено.
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).
01.01.2002 набрав чинності Земельний кодекс України, відповідно до п.15 розділу X "Перехідні положення" встановлював заборону громадянам до 01.01.2005 продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб (далі - мораторій).
При цьому за ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них, а земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).
07.12.2004 набрав чинності Закон України від 06.10.2004 №2059-IV "Про внесення змін до Земельного кодексу України", який продовжив дію мораторію до 01.01.2007 і заборонив громадянам міну земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також паїв.
13.01.2007 набрав чинності Закон України від 19.12.2006 №490-VI "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів", який продовжив дію мораторію до 01.01.2008.
01.01.2008 набрав чинності Закон України від 28.12.2007 №107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який продовжив дію мораторію до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель.
З 22.05.2008 положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" в частині продовження дії мораторію рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 були визнані неконституційними.
04.06.2008 набрав чинності Закон України від 03.06.2008 №309-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який продовжив дію мораторію до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель.
02.02.2010 набрав чинності Закон України від 19.01.2010 №1783-VI "Про внесення змін до пунктів 14 і 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо терміну на продаж земельних ділянок", яким дію мораторію було продовжено до 01.01.2012.
30.12.2011 набрав чинності Закон України від 20.12.2011 №4174-VI "Про внесення змін до розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо заборони на відчуження та зміну цільового призначення земель сільськогосподарського призначення", яким дію мораторію було продовжено до 01.01.2013.
20.12.2012 набрав чинності Закон України від 20.11.2012 №5494-VI "Про внесення змін до Земельного кодексу України", яким дію мораторію було продовжено до 01.01.2016.
09.12.2015 набрав чинності Закон України від 10.11.2015 №767-VIII "Про внесення змін до розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо продовження заборони відчуження сільськогосподарських земель", яким дію мораторію було продовжено до 01.01.2017.
02.11.2016 набрав чинності опублікований в газеті "Голос України" 2016, №207 від 01.11.2016 Закон України від 06.10.2016 №1669-VIII "Про внесення зміни до розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо продовження заборони відчуження сільськогосподарських земель", яким дію мораторію було продовжено до 01.01.2018.
Відтак, на час виникнення спірних правовідносин, згідно з п. 15 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускалася купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.
Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом.
Одночасно, згідно із ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішенням від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149), зазначивши, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).
31.03.2020 було прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення" і який набрав чинності 01.07.2021, з прийняттям якого було внесено низку змін до Земельного кодексу України. Зокрема, ст. 130 ЗК України викладено у новій редакції, яка дозволяє набуття громадянами у власність земель сільськогосподарського призначення на підстав цивільно правових угод; ст. 131 врегульований порядок набуття громадянами у власність земель сільськогосподарського призначення на підстав цивільно правових угод. Зокрема, укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки, а також набуття права власності на земельні ділянки за такими угодами здійснюються відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Відтак, на час звернення позивача із позовом до суду відсутні законодавчі обмеження щодо нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки, проте у зв`язку з тим, що відповідач змінив своє місце проживання та встановити його місце знаходження не можливо, таке посвідчення в позасудовому порядку неможливе.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно зі ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно до ч. 3 ст.640 ЦК України вбачається, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Як видно із досліджених судом доказів, позивач домовився з відповідачем щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується розпискою складеною у простій письмовій формі, вони виконали його умови, але нотаріально не посвідчили.
З огляду на вищезазначене, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, фактично відбулося повне виконання правочину з боку позивача (відповідач отримав обумовлену суму коштів в повному обсязі), даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується матеріалами справи, однак можливості для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивача обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 06 вересня 2017 року в цивільній справі № 6-1288цс17, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: від 07 грудня 2022 року у справі № 142/119/20, від 14 червня 2023 року у справі № 930/375/22, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 449/593/22 в Верховний Суд дійшов висновку, що із урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання договору дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України є способом захисту цивільних прав та інтересів учасників приватних відносин. Рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. При цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається в силу прямої вказівки в частині другій статті 220 ЦК України.
З огляду на вищезазначене, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу нерухомого майна, фактично відбулося повне виконання правочину з боку позивача (відповідач отримав обумовлену суму коштів в повному обсязі), даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується матеріалами справи, однак можливості для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивача обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.
Відтак, за встановлених судом обставин справи суд вважає визначений позивачем спосіб захисту своїх прав ефективним, незалежно від інших доступних позивачу способів.
Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В 

Позов задовольнити повністю.
Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером земельної ділянки 1223584500:01:003:0269, укладеним 27 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - дійсним. 

Скасувати права власності на земельну ділянку, розташовану на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, площею 4,155 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 1223584500:01:003:0269, яка юридично належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2018 року та Свідоцтвом про право на спадщину за законом ( № 739543) від 27.04.2018 року.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частини земельної ділянки, розташованої на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, площею 4,155 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 1223584500:01:003:0269 , яка юридично належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2018 року та Свідоцтвом про право на спадщину за законом ( № 739543) від 27.04.2018 року.

Витрати на судовий збір покласти на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуте Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:	  	В. О. Головін