ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 р. 	Справа № 520/4338/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 (суддя: Супрун Ю.О., м. Харків) по справі № 520/4338/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відсутності відповіді на рапорт від 11 січня 2025 року щодо направлення на ВЛК ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 у військовому звані капітан;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 11 січня 2025 року та надати відповідь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_1 у військовому звані капітан, інформацію щодо прийнятого рішення про направлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 у військовому звані капітан на експертне обстеження ВЛК і визначення його стану здоров`я і рівня придатності до в/с.
В обґрунтування позовних вимог вказав на протиправну бездіяльність відповідача, оскільки ОСОБА_1 звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з рапортом щодо направлення на ВЛК з метою встановлення ступеня придатності до військової служби. Однак, рапорт позивача відповідачем не розглянуто та рішення щодо направлення на експертне обстеження ВЛК і визначення стану здоров`я і рівня придатності до військової служби не прийнято, чим було порушено права позивача.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 у справі № 520/4338/25 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (абон. скр. а/с АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено в повному обсязі.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 у справі № 520/4338/25 та прийняте нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про допущення судом першої інстанції під час розгляду даної справи надмірного формалізму, що призвело до невірного тлумачення норм права та ухвалення незаконного рішення.
Так, зазначив, що єдиною підставою для відмови у позові слугувало твердження суду про самовільне залишення ОСОБА_1 місця служби та як наслідок направлення рапорту поштою до командування ВЧ НОМЕР_1 визнано порушенням процедури подання рапорту. Разом з цим, позивач наголошує, що жодних вироків та притягнення до відповідальності за самовільне залишення служби щодо ОСОБА_1 не відбулось та саме у зв`язку з відсутністю реагування на безліч рапортів позивач був змушений до вчинення самостійного лікування.
Крім того, просив врахувати, що вказані обставини, жодним чином не звільняють командування відповідача від обов`язку виконання вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», наказу Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531, яким затверджений Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (надалі - Порядок №531), і який визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що, відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.09.2025 № 16, капітана ОСОБА_1 , призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 вересня 2023 року №2233 на посаду начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 , який прибув з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (м. Київ), з 30 вересня 2023 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а на продовольче забезпечення - з 01 жовтня 2023 року, з 28 вересня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії, позивача визнано придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
Зі змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2024 вбачається, що 04.11.2024 капітан ОСОБА_1 начальник служби захисту інформації в автоматизованих системах Військової частини НОМЕР_1 самовільно залишив місце служби в місці розташування служб управління Військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 .
Судом встановлено, що 04.03.2025 відомості щодо вчиненого ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Позивач 11.01.2025 звернувся з рапортом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- прийняти та зареєструвати рапорт згідно зі статутом внутрішньої служби в журналі рапортів;
- не надавати наказів, оскільки ОСОБА_1 неспроможний їх виконати за станом свого здоров`я до проведення переогляду (переобстеження) ВЛК, визначення лікування і встановлення причин відсутності зарахування до В/Ч НОМЕР_4 або іншого рівня придатності;
- надати направлення на ВЛК комісію згідно з вимогами Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402, для або переобстеження, або визначення лікування і встановлення реального рівня придатності до військової служби; 
- надати інформацію (в межах компетенції від В/Ч НОМЕР_1 ) стосовно причин відсутності реагування на рапорт про перевід від 21.07.2024;
- надати інформацію (в межах компетенції від В/Ч НОМЕР_4 ) стосовно причин відмови в зарахуванні до частини на службу; 
- не рахувати вимушені дії ОСОБА_1 як кримінальне правопорушення за ст. 402, 407 КК України.
У позовній заяві позивач зазначає, що уповноважені представники відповідача не розглянули по суті рапорт про направлення на військово-лікарську комісію та не прийняли жодного рішення за результатами його розгляду. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що направлення позивачем рапорту до військової частини засобами поштового зв`язку під час самовільного залишення служби свідчить про порушення ОСОБА_1 установленої процедури подання рапорту.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до п.6.1 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.
Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.
Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454.
Відповідно до п.6.3 розділу II Положення № 402, оригінали або копії направлення на медичний огляд ВЛК та інші документи, необхідні для прийняття постанов ВЛК, надсилаються (надаються) військовою частиною (закладом, установою) до закладу охорони здоров`я (установи) в електронній або паперовій формі в установленому законодавством порядку.
Отже, до повноважень Військової частини НОМЕР_1 належить направлення військовослужбовців цієї військової частини на медичний огляд ВЛК, тобто вирішення порушеного позивачем в рапорті від 11.01.2025 питання.
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не обґрунтував неможливість розгляду цього рапорту позивача, а також не надав доказів розгляду такого рапорту.
При цьому, колегія суддів наголошує, що при вирішенні цієї справи не надається правова оцінка підставам направлення позивача на обстеження до військово-лікарської експертної комісії для встановлення рівня придатності (або лікування) до військової служби та обґрунтованості рапорту позивача від 11.01.2025 як такого, в т.ч. наявності підстав для його задоволення, оскільки ці питання перебувають у компетенції відповідача.
Стосовно факту звернення позивача з письмовим рапортом від 11.01.2025 до Військової частини НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.18 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України.
Відповідно до ст.12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
За приписами ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Виходячи з наведених правових норм, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не позбавлений права подати письмовий рапорт до командування військової частини, в якій проходить службу, з службових та особистих питань. Вимоги щодо форми та змісту такого рапорту на законодавчому рівні не визначені.
Відповідно до ст.59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, командир військової частини (начальник) зобов`язаний, в тому числі, знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями.
Згідно зі ст. 115 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
За приписами статті 117 Дисциплінарного статуту, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі – військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням визначені в Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40 ( далі – Інструкція №40).
Згідно з п.2.1.6 Інструкції № 40, у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.
Рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Відповідно до пп.3.7.1 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, усі документи, що надходять до військової частини (установи), приймаються в уповноваженому органі у сфері діловодства військової частини (установи).
Рекомендована, спеціальна та кореспонденція з оголошеною цінністю приймається під особистий підпис у журналі, реєстрі або повідомленні про вручення.
Документ повертається відправникові без розгляду у разі його надходження не за адресою, надходження паперового примірника документа, який вже надійшов в електронній формі через СЕДО, або надходження документа в паперовій формі без наявних на те підстав, які визнаються обґрунтованими для створення документів у паперовій формі (пп.3.7.4 Інструкції).
Відповідно до пп. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Отже, рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи, передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту, передбачено Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559 (надалі Порядок №531).
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ ''Форми рапорту'' Порядку №531, рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Відповідно до п. 6 розділу ІІІ ''Особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі'' Порядку №531, усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
У пунктах 8-9 розділу ІІІ ''Особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі'' Порядку №531 визначено, що початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
З аналізу наведених норм слідує, що в будь-якому разі, за наявності або відсутності підстав для задоволення рапорту, останній має бути обов`язково розглянутий у строки, встановлені п. 9 Порядку №531. Однак, у спірних правовідносинах відповідач фактично заперечує наявність підстав для задоволення поданого позивачем рапорту, проте спір між сторонами у цій справі виник з приводу порушення відповідачем обов`язку щодо розгляду такого рапорту.
Відповідно до частини 1статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В обґрунтування правомірності своїх дій щодо відсутності відповідей на рапорт ОСОБА_1 відповідачем у відзиві на позов зазначено про віднесення позивача до осіб, котрі самовільно залишили місце несення служби, що в свою чергу унеможливлює розгляд рапорту.
З приводу наведеного, суд апеляційної інстанції зауважує, що відсутність чи наявність позивача в списках осіб, котрі самовільно залишили місце несення служби жодним чином не нівелює обов`язок відповідача належним чином здійснювати свої обов`язки щодо надання відповіді на рапорт.
У спірних правовідносинах відповідач ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не давав докази щодо розгляду поданого позивачем рапорту. Наведені скаржником обставини не є підставою для залишення поданого позивачем рапорту без розгляду.
Отже, за встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності В/Ч НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 11 січня 2025 року щодо направлення на ВЛК ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 у військовому звані капітан.
Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
З огляду на викладене, враховуючи, що під час апеляційного перегляду справи підтвердилось допущення ВЧ НОМЕР_1 протиправної бездіяльності щодо розгляду рапорту позивача від 11.01.2025, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 11 січня 2025 року.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати інформацію щодо прийнятого рішення про направлення ОСОБА_1 на експертне обстеження ВЛК і визначення його стану здоров`я і рівня придатності до в/с, оскільки таке питання порушено позивачем у спірному рапорті, а, отже, стверджувати про невиконання такої вимоги можливо лише після того, як відповідач виконає дане судове рішення в частині зобов`язання розглянути рапорт ОСОБА_1 .. Таким чином, вказані вимоги є передчасними, що зумовлює відмову у задоволенні позову в цій частині.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з пунктами 1, 4 частини 1статті 317 КАС України, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
З огляду на викладене, враховуючи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, в результаті чого суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 у справі № 520/4338/25 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243,250,308,310,315,317,321,322,325,326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 по справі № 520/4338/25 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 11 січня 2025 року щодо направлення на ВЛК ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 у військовому званні капітан.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (абон. скр. а/с 4803, м. Дніпро, Дніпровсбкий р-н, Дніпропетровьска обл., 49124, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 ) від 11 січня 2025 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Т.С. Перцова   Я.М. Макаренко