Єдиний унікальний номер справи № 761/21754/24
Провадження № 22-ц/824/2508/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, пені, три відсотка річних, інфляційних витрат, матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

27 березня 2024 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 жовтня 2023 року о 08 год. 45 хв. в м. Мукачево по вул. Росвигівська відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Skoda Fabia» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача-2 ОСОБА_1 та транспортного засобу «Renault Koleos» д.н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачу ОСОБА_2 на праві власності. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області №303/9842/23 від 25.10.2023 року, відповідача-2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у відповідача-1 АТ «СК «ББС ІНШУРАНС», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 213533103. Позивач звернувся до відповідача-1 з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування, страховиком в свою чергу було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 115 038,22 грн без узгодження з позивачем, однак сторона позивача не погоджується із розміром визначеної відповідачем-1 страхової суми посилаючись на її заниження. Таким чином, враховуючи недостатність страхової виплати для повної компенсації завданого збитку позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача-1 страхове відшкодування у розмірі 33 140,11 грн., пеню у розмірі 4 538,82 грн., 3% річних у розмірі 1 122,00 грн., збитки від інфляції у розмірі 4 154,06 грн., а також з відповідача-2 стягнути матеріальну шкоду (збитки) у розмірі 243 374,45 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:
- стягнути з АТ «СК «ББС ЦНШУРАНС» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 33 140,11 грн., пеню у розмірі 4538,82 грн., 3% річних у розмірі 1122,00 грн., збитки від інфляції у розмірі 4 154,06 грн.
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 243 374,45 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
- стягнути з відповідачів судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 05 вересня 2025 року відповідач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу.
Основними доводами апеляційної скарги є невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права; апелянт зазначає, що суд безпідставно визначив розмір шкоди виходячи з вартості відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування фізичного зносу, тоді як відшкодуванню підлягає лише реальний матеріальний збиток з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу; вказує, що автомобіль позивача є 2013 року випуску, має значний пробіг та коефіцієнт фізичного зносу 0,59, а тому заміна пошкоджених деталей на нові призводить до необґрунтованого покращення стану транспортного засобу та безпідставного збагачення позивача; посилається на те, що за висновком судової експертизи розмір матеріального збитку становить 172 478,00 грн, у зв`язку з чим після здійсненої страховиком виплати різниця складає лише 12 478,00 грн; зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував правові висновки Верховного Суду щодо стягнення вартості ремонту без урахування зносу, оскільки у даній справі відсутні докази фактичного проведення ремонту та понесення відповідних витрат; також апелянт вважає безпідставним стягнення моральної шкоди через відсутність належних доказів її заподіяння.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
26 грудня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
02 березня 2026 року та 06 березня 2026 року до апеляційного суду від апелянта надійшли додаткові пояснення.
Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 19 березня 2026 року, з`явився представник позивача Ковалевська Д. С., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, клопотав про розгляд апеляційної скарги без його участі та без участі його представника, апеляційну скаргу підтримав. 
Представник відповідача - Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавав.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі про адміністративне правопорушення, яка відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України є обов`язковою для суду в частині встановлення факту вчинення дій та особи порушника; цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ «СК «ББС ІНШУРАНС»; позивач належним чином звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, однак страховиком здійснено виплату у неповному розмірі без погодження з позивачем; відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи вартість матеріального збитку без урахування ПДВ становить 148 178,33 грн, у зв`язку з чим з відповідача Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» підлягає стягненню недоплачена сума страхового відшкодування у розмірі 33 140,11 грн, а також пеня, три відсотки річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання; різниця між вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування зносу та сумою страхового відшкодування відповідно до ст. 1194 ЦК України підлягає стягненню з винної особи; з огляду на встановлені обставини, характер та обсяг порушених прав позивача, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Так, апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення лише в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та виключно в частині вирішення позовних вимог щодо нього як відповідача у справі.
Водночас рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС», зокрема щодо стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, апеляційним судом не переглядається, оскільки вказана частина рішення не оскаржується страховиком, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не стосуються прав та обов`язків Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» у відповідній частині ухваленого судового рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача щодо безпідставності тверджень ОСОБА_1 про те, що стягнення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування коефіцієнта фізичного зносу призводить до поліпшення стану автомобіля та безпідставного збагачення потерпілого.
Такі доводи апеляційної скарги не відповідають нормам матеріального права, встановленим обставинам справи та усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Системний аналіз положень статей 22, 1192, 1194 ЦК України свідчить про те, що реальними збитками у випадку пошкодження транспортного засобу є саме витрати, необхідні для його фактичного відновлення до стану, який існував до дорожньо-транспортної пригоди.
Одним із основоположних принципів деліктної відповідальності є принцип повного відшкодування шкоди, відповідно до якого потерпілому мають бути компенсовані реальні втрати, необхідні для відновлення його майнового становища, яке існувало до порушення права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19, у якій зазначено, що: «Різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».
Крім того, у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 757/54513/16-ц зроблено висновок, що: «Системний аналіз статті 22 ЦК України, частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню, є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу».
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц, відповідно до якої жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язку потерпілого надавати акти виконаних робіт або підтвердження фактичного проведення ремонту транспортного засобу, оскільки розмір збитків може бути підтверджений належним експертним висновком.
Подібний висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц, у якій зазначено, що: «Посилання судів попередніх інстанцій, як на підставу відмови у стягненні шкоди, на те, що витрати стягуються судом лише після проведення ремонтних робіт автомобіля та доведеності їх сплати є помилковими, не ґрунтуються на законі і не відповідають обставинам справи».
Відповідно до пункту 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складників та відновлення їхніх ресурсів.
Пунктом 2.3 зазначеної Методики визначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого транспортного засобу.
Таким чином, саме відновлювальний ремонт є єдиним належним способом приведення транспортного засобу у стан, який існував до його пошкодження, а тому витрати на такий ремонт становлять реальні збитки потерпілого.
Доводи ОСОБА_1 про те, що врахування вартості нових деталей нібито свідчить про покращення технічного стану транспортного засобу, є необґрунтованими.
Сам по собі факт встановлення нових деталей замість пошкоджених не свідчить про виникнення у позивача будь-якого додаткового майнового приросту, не змінює технічних характеристик транспортного засобу, його моделі, класу чи комплектації та не перетворює автомобіль 2013 року випуску на новий транспортний засіб.
Використання нових деталей при ремонті транспортного засобу обумовлене технологією відновлювального ремонту та об`єктивною неможливістю придбання нових пошкоджених деталей із відповідним ступенем фізичного зносу.
Заміна пошкоджених деталей є вимушеним наслідком дорожньо-транспортної пригоди та необхідною умовою відновлення транспортного засобу до попереднього технічного стану. Якби ДТП не відбулося з вини ОСОБА_1 , необхідність у придбанні нових деталей та проведенні відновлювального ремонту у позивача була б відсутня.
Потерпілий не зобов`язаний з метою зменшення розміру відповідальності особи, яка завдала шкоди, здійснювати пошук та використовувати вживані деталі невідомого походження і технічного стану.

Посилання ОСОБА_1 на необхідність застосування коефіцієнта фізичного зносу також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки врахування коефіцієнта фізичного зносу передбачене спеціальним законодавством виключно для визначення обсягу відповідальності страховика, однак не змінює обсягу деліктної відповідальності особи, яка завдала шкоди.
Колегія суддів враховує, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено здійснення страховиком страхового відшкодування з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зазначила, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Водночас у разі недостатності страхової виплати різниця підлягає стягненню з особи, яка завдала шкоди
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.
Отже, різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу та сумою страхового відшкодування підлягає стягненню саме з особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц, у якій зазначено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновку експерта № СЕ-19/107-25/13273-АВ від 25.02.2025 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Renault Koleos», державний номерний знак НОМЕР_3 , станом на 19.02.2025 року становить 391 552,78 грн.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача різниці між вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування фізичного зносу та сумою отриманого страхового відшкодування у розмірі 243 374,45 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність визначення розміру відшкодування виключно з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу є необґрунтованими, суперечать положенням цивільного законодавства України та усталеній практиці Верховного Суду, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій частині колегія суддів не вбачає.
Також колегія суддів зазначає, що податок на додану вартість є складовою вартості товарів (робіт, послуг), яка входить до ціни їх придбання та, відповідно, до вартості відновлювального ремонту транспортного засобу як елемента реальних збитків.
У зв`язку з цим ПДВ підлягає врахуванню при визначенні розміру шкоди, оскільки витрати на відновлення пошкодженого майна включають усі необхідні платежі, що об`єктивно формують вартість його відновлення.
Крім того, усталена судова практика Верховного Суду виходить із того, що відшкодуванню підлягають саме необхідні витрати на відновлення порушеного права, а не виключно фактично понесені витрати, тобто відшкодування може визначатися виходячи з вартості відновлювального ремонту, який підлягає виконанню.
Колегія суддів також враховує, що апелянтом не було надано належних і допустимих доказів на спростування розміру вартості відновлювального ремонту, визначеного висновком експерта, зокрема не подано альтернативного експертного висновку щодо іншого розміру шкоди. Фактичні доводи апеляційної скарги зводяться виключно до заперечення проти використання нових запасних частин та застосування коефіцієнта фізичного зносу, що вже було предметом оцінки суду та визнано необґрунтованим.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру шкоди та не містять правових підстав для його зміни чи скасування.
Отже рішення суду першої інстанції в частині стягнення різниці між вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу та сумою страхового відшкодування ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права, ґрунтується на належно встановлених обставинах справи та відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду, у зв`язку з чим підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько