печерський районний суд міста києва

Справа № 757/60675/25-ц 
пр. № 2-6660/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути на його користь грошові кошти у розмірі 5364 у кримінальному провадженні № 12024082080000342 по його заяві від 17 серпня 2023 року в якості майнової шкоди, стягнути з Кабінету Міністрів України грошові кошти у розмірі 5000, 00 грн в якості моральної шкоди, 1786, 65 грн (вартість втраченого домкрата) в якості майнової шкоди у КП № 12024082080000342 за його заявою від 27 листопада 2023 року; стягнути 5000, 00 грн моральної шкоди у КП № 12024082080000342 за його заявою від 27 листопада 2023 року до ВП №3 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області, що в сумі становить 7149, 65 грн майнової шкоди та 10 000, 00 грн моральної шкоди. Стягнути з відповідача на його користь 30 966,00 грн в якості майнової шкоди у КП № 12024082080001586 від 18 жовтня 2024 року; 60000,00 грн в якості моральної шкоди в цьому кримінальному провадженні; 84,00 грн грошові кошти за зроблені фотографії в якості майнової шкоди, 80,00 грн - за поштові витрати. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 17 серпня 2023 року став потерпілим від кримінального правопорушення, крадіжки електропроводки та викрадення автомобільного радіо з його автомобіля ГАЗ-24, що було зафіксовано трьома неповнолітніми свідками, які надали фотографію злочинця. Того ж дня позивач звернувся із заявою до ВП №3 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області, однак поліція, на його думку, порушила вимоги ст. 214 КПК України, не внісши відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР у 24-годинний строк, а зробила це лише через значний час після численних скарг і судових рішень. У подальшому слідчий неодноразово виносив постанови про закриття провадження без проведення належного розслідування: не опитав належним чином свідків, не призначив експертиз, не вилучив докази та не встановив особу злочинця, попри наявність його фотографії, що неодноразово визнавалося незаконним ухвалами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Внаслідок такої тривалої та системної бездіяльності правоохоронних органів позивач зазнав значної майнової шкоди, що складається із вартості викраденого майна, ремонту електропроводки, заміни пошкоджених елементів автомобіля, а також моральної шкоди через тривале нервове напруження, відчуття беззахисності та неефективності держави в захисті прав громадян. Такі дії, бездіяльність органів досудового розслідування, на його думку, є порушенням позитивних зобов`язань держави щодо захисту права власності та ефективного розслідування злочинів, у зв`язку з чим держава в особі Кабінету Міністрів України зобов`язана відшкодувати позивачеві завдану майнову та моральну шкоду.
Від представника відповідача Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем у справі, оскільки відповідно до Конституції України, Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Закону України «Про Національну поліцію» та інших нормативних актів, він здійснює лише загальне керівництво та координацію діяльності міністерств і центральних органів виконавчої влади, а безпосереднє проведення досудового розслідування, реєстрацію заяв про кримінальні правопорушення та виконання функцій слідства покладається на органи Національної поліції та прокуратури. Представник відповідача звертав увагу на те, що позивачем не доведено факту заподіяння саме Кабінетом Міністрів України будь-яких протиправних дій чи бездіяльності, які спричинили позивачеві майнову або моральну шкоду, не надано доказів причинного зв`язку між діяльністю Уряду та завданою шкодою, а також не обґрунтовано наявність моральних страждань, заподіяних саме відповідачем, у зв`язку з чим вимоги про стягнення коштів з Кабінету Міністрів України є безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. 
ІІ. Процесуальні дії і рішення.
27 листопада 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 05 грудня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 
05 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з викликом сторін у судове засідання.
27 березня 2026 року від представника відповідача Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву.
Позивач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про його час, дату і місце призначення, заяв/клопотань стосовно розгляду справи по суті до суду не надходили.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час, дату і місце слухання справи, подав до суду відзив на позовну заяву, у яких заперечував проти задоволення позовних вимог та заяву про розгляд справи у відсутність відповідача.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, беручи до уваги заперечення представника відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення, виходячи з наступного.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
17 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ВП № 3 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення стосовно викрадення електропроводки та автомобільного радіо з його автомобіля ГАЗ-24, що було зафіксовано трьома неповнолітніми свідками, які надали фотографію злочинця, та просив відкрити кримінальне провадження на підставі ст. 185 КК України.
27 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ВП № 3 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення на підставі ст. 185 КК України.
09 лютого 2024 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/12850/23 зобов`язано посадових осіб відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП у Запорізькій області, уповноважених на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, що містяться в заяві ОСОБА_1 від 27 листопада 2023 року (ЄО 26559 від 02 грудня 2023 року).
01 березня 2024 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/1575/24 зобов`язано посадових осіб відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП у Запорізькій області, уповноважених на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, що містяться в заяві ОСОБА_1 від 17 серпня 2023 року (ЄО 19970 від 05 вересня 2023 року).
23 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ВП № 3 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення на підставі ст. 185 КК України, в якій зазначав, що 23 березня 2024 року близько 11-00 год. він вийшов на вулицю та побачив, що його автомобіль з державний номерний знаком НОМЕР_1 , який стояв біля під`їзду пошкоджений, а саме розбите скло, на капоті автомобіля, по бокам та на багажнику були краплі крові. Він викликав працівників поліції, які склали протокол та повідомили, що викличуть експертів. Працівники поліції також виявили пошкодження правого переднього колеса. 22 березня 2024 року автомобіль був в порядку.
29 березня 2024 року постановою слідчого СВ ВП № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області Цой А.Е. кримінальне провадження № 120240820080000342 від 02 березня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
03 травня 2024 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/2918/24 зобов`язано відповідну службову особу відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 23 березня 2024 року.
31 жовтня 2024 року постановою слідчого СВ ВП № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області Токбасіді В.М. кримінальне провадження № 12024082080001586 від 18 жовтня 2024 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Листом СУ ГУ НП в Запорізькій області від 30 червня 2025 року за № Ш-274/6/03-2025 повідомлено ОСОБА_2 про те, що 16 червня 2025 року досудове розслідування у КП № 120240820080000342 від 02 березня 2024 року відновлено прокурором Шевченківської окружної прокуратури.
Листом Шевченківською окружною прокуратурою м. Запоріжжя Запорізької області від 13 серпня 2025 року № 573097-24 повідомлено ОСОБА_2 , що Шевченківською окружною прокуратурою м. Запоріжжя вказана постанова 13 серпня 2025 року скасована і кримінальне провадження направлено до ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області для проведення подальшого розслідування. Крім того, встановлено, що у провадженні дізнавачів ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 12024087080000355 за ч. 2 ст. 125 КК України за фактом спричинення за фактом спричинення заявнику тілесного ушкодження. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. 
IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності, керується Конституцією і законами України, актами Президента України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, зокрема, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем`єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України (статті 113, 116 Конституції України).
Разом з тим, статтею 21 Закону України «Про Кабінету Міністрів України» (далі - Закон) встановлено, що Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.
Разом з тим, частиною першою статті 170 ЦКУ визначено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію України», діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Водночас статтею 22 Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено зокрема, що керівник поліції у межах компетенції організовує та контролює виконання поліцією Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, а також наказів і доручень Міністра внутрішніх справ України з питань, що належать до сфери діяльності поліції та звітує перед Міністром внутрішніх справ України про виконання покладених на поліцію завдань і повноважень.
Відповідно до пункту 1 «Положення про Національну поліцію», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності та підтримання безпеки і порядку.
Пунктом 4 вказаного Положення, зокрема передбачено, що Національна поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: провадить превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; вживає заходів з виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; у випадках, передбачених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Як вбачається із матеріалів справи, у провадженні слідчого управління ГУ НП України в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження із відповідною кваліфікацією. 
За таких обставин, суд приходить до висновку, що саме до повноважень та функцій МВС входить вирішення питання, порушені у позовній заяві.
Водночас з аналізу наведених правових норм вбачається, що стягнення з відповідача Кабінету Міністрів України, як суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди має бути безумовно пов`язано з його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю, а обов`язковою умовою розгляду справи по суті є деталізація дій відповідача, які позивач вважає були вчинені неправомірно чи незаконно. Відсутність такої деталізації нівелює можливість визначення судом предмету позову - тобто кола правовідносин, які склались між позивачем та відповідачем - саме Урядом у зв`язку з якими виник даний спір.
Однак, як вбачається з тексту позовної заяви, позивачем не вказано які саме рішення, дії або бездіяльність було вчинено, а також у зв`язку з якими протиправними рішеннями або діями (бездіяльністю) відповідача судом має бути визначена компенсація шкоди.
Вищевикладене свідчить, що відповідачем не було вчинено жодних протиправних дій, наслідками яких могла б бути завдана майнова та моральна шкода по відношенню до позивача.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів У країни», Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Разом із тим, Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями за здійсненням контролю щодо строків розгляду кримінальних чи цивільних судових справ, як і не може бути відповідальний за виконання обов`язків та функцій, покладених на органи досудового розслідування.
Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Право на компенсацію моральної шкоди передбачається статтею 23 Цивільного кодексу України, яка встановлює перелік проявів моральної шкоди, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно зі статтею 1167 вказаного Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з частиною другою вказаної статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Отже, вимога щодо відшкодування моральної шкоди не пов`язана з випадками вказаними у частині другій статті 1167 названого Кодексу.
Таким чином компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.
Правова позиція із подібних спірних правовідносин міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 якої передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.
Аналогічну позицію викладено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».
В той же час, варто зазначити, що згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення.
Водночас позивач не надав до суду жодних доказів, якими би підтверджувався факт заподіяння йому майнової шкоди, моральних чи фізичних страждань саме зі сторони відповідача. Більш того позивачем не обґрунтовано належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену моральну шкоду, не вказав та не довів, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) Уряду вони заподіяні, а тому вказана позовна вимога є необґрунтованою, безпідставною та задоволенню не підлягає.
Враховуючи зазначене, очевидним є те, що покладання відповідальності за завдання шкоди позивачу саме на Кабінет Міністрів України є безпідставним. Кабінет Міністрів України жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавав.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вказане, правові підставі для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди відсутні.
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування майнової та моральної шкоди, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 
Суддя І. В. Литвинова