Справа № 184/420/26
Номер провадження 2/184/638/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року	м. Покров	

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді – Гаєвого О.В.,
за участю секретаря судового засідання – Поліщук О.А., розглянувши в м. Покров в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансової компанії «Європейська агенція з повернення боргів» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитних договорах, - 

В С Т А Н О В И В:
Позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по двох окремих кредитних договорах: по кредитному договору № 439154492 від 15 серпня 2024 р. у сумі – 28 662,91 грн. та по кредитному договору № LM 620541906 від 29 вересня 2024 р. у сумі – 19 773,28 грн., а всього за позовом – 46 787, 00 грн., в обґрунтування якого зазначив наступне:
По кредитному договору № 439154492:  15 серпня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як кредитодавцем та ОСОБА_1 , як позичальником, у відповідності з вимогами ЗУ «Про електронну комерцію», в електронний спосіб, укладений договір про надання споживчого кредиту № 439154492, відповідно до п. 2.1. якого позичальнику ОСОБА_1 відкривається кредитна лінія з розміром кредитного ліміту у сумі 9 600 (дев`ять тисяч шістсот) грн. Ці кредитні кошти, згідно умов кредитного договору, перераховувались кредитором позичальниці окремими траншами на її картковий рахунок НОМЕР_1 . Згідно п. 7.3 договору кінцева дата повернення кредиту –14.09.2029 року. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як кредитор, свої зобов`язання по кредитному договору виконало та перерахувало на рахунок відповідача безготівкові кредитні кошти, а позичальниця свої зобов`язання по договору щодо їх повернення не виконала. Крім цього, 24.12.2024 р. між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», як фактором, був укладений договір факторингу МВ-ТП/14 згідно якого первісний кредитор відступив фактору право вимоги боргу з боржників згідно реєстру боржників, а вже 27.02.2025 р. між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ ФК « Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27/0225-01 згідно якого ТОВ «Таліон плюс» відступив позивачу по справі право вимоги боргу з боржників вказаних в реєстрах боржників. У тому числі право вимоги боргу з ОСОБА_1 по кредитному договору № 439154492 у сумі 28 662, 91 грн., який складається: 9 599,20 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 14 264,11 грн. – заборгованість по процентах; 4 799,60 грн. – неустойка; які позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.  
По договору кредитної лінії № LM 620541906: 29 вересня 2024 року між ТОВ «Оптимальні кредити» як первісним кредитором та ОСОБА_1 як позичальником був укладений в електронний спосіб договір кредитної лінії № LM 620541906 відповідно до умов якого кредитор відкриває позичальниці кредитну лінію з розміром кредитного ліміту у сумі 6 600 (шість тисяч шістсот) грн. Ці кредитні кошти, згідно умов кредитного договору, повинні перераховуватись кредитором позичальниці окремими траншами на її картковий рахунок НОМЕР_1 . Згідно п. 7.3 договору кінцева дата повернення кредиту є – 29.10.2029 року. ТОВ «Оптимальні кредити», як кредитор, свої зобов`язання по кредитному договору виконав та перерахував на рахунок відповідача безготівкові кредитні кошти, а позичальниця свої зобов`язання по договору щодо повернення кредитних коштів не виконала. Крім цього, 25.12.2024 р., між ТОВ «Оптимальні кредити» та ТОВ «Таліон плюс» був укладений договір факторингу ОК-ТП/14 згідно якого ТОВ «Таліон плюс» набуло право вимоги з боржників згідно реєстру боржників, а вже 27.02.2025 р., між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 27/0225-01 на підставі якого позивач по справі набув право вимоги боргу з боржників вказаних в реєстрах боржників. У тому числі право вимоги боргу з ОСОБА_1 по кредитному договору № LM 620541906 у сумі 19 733, 28 грн. який складається: 6 599,52 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 9 834,00 грн. – заборгованість по процентах; 3 299,76 грн. – неустойка, які позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь. Також просив вирішити витання про розподіл судових витрат у вказаній справі. 
Ухвалою суду від 23.02.2026 року, позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Стороною відповідача суду був наданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на його недоведеність та необґрунтованість. Як на підставу заперечень вказала про те, що позивач, вимагаючи від відповідача повернення боргу по кредитних договорах повинен довести факт надання даних кредитів відповідачу. Оскільки сам кредитний договір, навіть якщо він укладений, без документального підтвердження перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, не являється доказом надання кредитних коштів. Договір це лише документ про наміри, який за своїм призначенням являється лише юридичною підставою для перерахування кредитних коштів. Натомість, сам факт перерахування безготівкового кредиту підтверджується оформленими у відповідності з вимогами чинного законодавства банківськими та первинними фінансовими бухгалтерськими документами, а саме: завіреною банком платіжною інструкцією (платіжним дорученням) про перерахування кредитних коштів, банківською випискою по рахунку позичальника, меморіальним ордером, який би підтвердив проведення фінансової операції по перерахуванню кредитних коштів. Якщо ж кредит видавався позичальнику готівкою через касу кредитодавця, то в такому випадку, доказом видачі готівкового кредиту являється касовий чек (квитанція) про видачу готівки. Однак позивач, подаючи позов до суду про стягнення боргу з відповідача, вище зазначених документів не надав. Позивач в якості доказу перерахування кредиту по кредитному договору № 439154492 додав до позову три копії платіжних доручень без банківського підтвердження проведення платежів: платіжне доручення від 15.08.2024 р. на суму 3013 грн. Від 19.08.2024 р., на суму 5 000 грн. Від 24.08.2024 р., на суму 1 587 грн., які без банківського підтвердження про проведення платежів не є належними платіжними документами, ні доказами здійснення фінансових операцій за даними дорученнями або доказами перерахування кредитних коштів по даному кредитному договору.
Також, відповідач у відзиві на позов зазначив про те, що розмір боргу по кредитних договорах зазначених в позовній заяві, повинен підтверджуватись належно оформленими, з додержанням усіх вимог чинного законодавства, розрахунками, складеними уповноваженою особою на роботу з первинними фінансовими документами, повноваження якої повинно бути підтверджене посадовою інструкцією та наказом керівника підприємства на право даної особи складати та підписувати первинні фінансові документи від імені підприємства яке надає такий розрахунок. Розрахунок повинен бути підписаним і відповідальною особою яка склала даний розрахунок з зазначенням її посади та персональних даних, і керівником підприємства. В той же час, додані позивачем розрахунки, по-перше, не являються первинним фінансовим бухгалтерським документами, а по-друге, вони не підтверджені первинними фінансовими бухгалтерськими документами, тому до уваги вони братися не можуть. 
Крім того, відповідач у відзиві послався на те, що позивач, як фактор та правонаступник права вимоги боргу по зазначених в позові кредитних договорах, не має права на витребування боргу з відповідача по справі по причині того, що відповідач, у відповідності з законодавством, не повідомлявся належним чином про заміну кредиторів по вказаних в позові кредитних договорах. А за таких обставин, позивач як фактор, не має права на витребування боргу від позивача. Таке право, за таких обставин, має тільки первісний кредитор, який ніяких вимог до позивача – не заявляв. 
Крім цього, до початку розгляду прави по суті від представників сторін до суду були подані клопотання про витребування додаткових доказів від обслуговуючого банку відповідача про наявність рахунків відповідача та про рух коштів по них. Судом вказані клопотання були задоволені та винесена відповідна ухвала суду від 23 березня 2026 року. 
10 квітня 2026 року від АТ КБ «Приватбанк» до суду надійшла відповідь з зазначенням рахунків належних відповідачу ОСОБА_1 та з зазначенням руху коштів по них. 
Стороною відповідача, після ознайомлення з відповіддю банку, подані до суду додаткові пояснення про те, що з інформації наданої банком вбачається зарахування коштів на рахунок ОСОБА_2 , але у наданих виписках банку, не вказані платники переказів, та не зазначені підстави перерахувань, що не доказує того, що дані кошти зараховувались саме по кредитних договорах вказаних в позовній заяві і що дані кошти були переказані саме первісними кредиторами по вказаних в позовній заяві кредитних договорах. 
В судове засідання представник позивача не з`явився, про час, дату і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, в самому позові зазначав про можливість розгляду справи у його відсутності. 
В судове засідання відповідач та її представник також не з`явилися, про час, дату і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, представник відповідача надала заяву про розгляд справи за їх відсутності.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши матеріали справи, та оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне.
За змістом ч. 12 ст. 11 ЗУ "Про електрону комерцію", електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 
Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про електрону комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Згідно з ч. 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. 
15.08.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як кредитодавцем та ОСОБА_1 , як позичальником, в електронний спосіб, укладений договір про надання споживчого кредиту № 439154492, у відповідності з п. 2.1. якого позичальнику ОСОБА_1 була відкрита кредитна лінія з розміром кредитного ліміту у сумі 9 600 грн. Ці кредитні кошти, згідно умов договору, повинні були бути перераховані позичальниці окремими траншами на її картковий рахунок НОМЕР_1 . Згідно п. 7.3 договору кінцева дата повернення кредиту – 14.09.2029 року. 24.12.2024 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», був укладений договір факторингу МВ-ТП/14 згідно якого первісний кредитор відступив фактору право вимоги боргу з боржників згідно реєстру боржників. 27.02.2025 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 27/0225-01 згідно якого ТОВ «Таліон плюс» відступив позивачу право вимоги боргу з боржників вказаних в реєстрах боржників, у тому числі право вимоги боргу з ОСОБА_1 по кредитному договору № 439154492 у сумі 28 662, 91 грн. 
29.09.2024 р. між ТОВ «Оптимальні кредити» як первісним кредитором та ОСОБА_1 , як позичальником укладений в електронний спосіб договір кредитної лінії № LM 620541906 відповідно до умов якого кредитор відкриває позичальниці кредитну лінію з розміром кредитного ліміту у сумі 6 600 (шість тисяч шістсот) грн. Що кредитні кошти, згідно умов кредитного договору, повинні були бути перераховані кредитором позичальниці на її картковий рахунок НОМЕР_1 . Згідно п. 7.3 договору кінцева дата повернення кредиту є – 29.10.2029 року. 25.12.2024 р. між ТОВ «Оптимальні кредити» та ТОВ «Таліон плюс» був укладений договір факторингу ОК-ТП/14 згідно якого ТОВ «Таліон плюс» набуло право вимоги з боржників згідно реєстру боржників. 27.02.2025 р., між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27/0225-01 на підставі якого позивач набув право вимоги боргу з боржників вказаних в реєстрах боржників. У тому числі право вимоги боргу з ОСОБА_1 по кредитному договору № LM 620541906 у сумі 19 733, 28 грн. 
Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 24.06.2021 року у справі № 686/19271/19 договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а лише свідчить про наміри виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. В той час, як первинні документи, складаються лише за фактом надання послуг. А про факт отримання та повернення коштів свідчить не договір, а банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси кредитора.
Згідно іншого правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 20.05.2022 року №336/4796/18 для стягнення боргу мало надати суду кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно ще надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.
Аналогічні позиції викладені у Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17.03.2021 року у справі № 490/10008/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09.12.2020 року у справі № 757/39906/15-ц, в яких було зазначено, що для стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитор, зобов`язаний довести не лише факт укладення договору, а й факт надання кредитних коштів, що має підтверджуватися відповідними первинними документами.
Отже, надані позивачем кредитні договори свідчать лише про наміри сторін здійснювати кредитні операції в майбутньому та не засвідчують факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, як і факт їх отримання останнім.При цьому слід зазначити, що лише документи первинного бухгалтерського обліку свідчать про здійснення фінансової операції, на що неодноразово наголошував Верховний Суд.
Позивач в якості доказу перерахування кредитних коштів по кредитному договору № 439154492 додав до позову три копії платіжних доручень без банківського підтвердження проведення платежів: платіжне доручення від 15.08.2024 р. на суму 3013 грн., від 19.08.2024 р., на суму 5 000 грн. та від 24.08.2024 р., на суму 1 587 грн.. 
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні проведені (підтверджені) банком платіжні інструкції про перерахування безготівкових кредитних коштів з рахунку первісного кредитора ТОВ «Оптимальні кредити» на рахунок відповідача ОСОБА_1 по договору кредитної лінії № LM 620541906. А позивачем додане до позову «платіжне доручення» від 29.09.2024 р., на суму 6 600 грн., яке не підтверджене (не проведене) банком, без якого, дане доручення, не являється доказом проведення фінансової операції по перерахуванню кредитних коштів по даному кредитному договору. 
Згідно ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ЗУ «Про платіжні послуги», Постанови НБУ № 75 від 4 липня 2018 р. «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», платіжні документи не проведені (не підтверджені) банком не можуть бути доказами здійснення фінансової операції.
Треба також зазначити, що всі надані позивачем до суду платіжні документи, проходять під назвою «Платіжне доручення», які датовані 2024 роком. Але документ з такою назвою, у відповідності з п. 1.4 «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженій постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р., використовувався у банківському та фінансовому діловодстві до 01.12.2022 р., а з 01.12.2022 р., Інструкція НБУ № 22 втратила чинність на підставі Постанови НБУ № 106 від 27.05.2022 р., а їй на зміну прийшла нова Інструкція № 163 «Про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг», затверджена Постановою Правління НБУ від 29.07.2022 р. Згідно п.п. 15 п 4, розділу № 1 «Загальні положення» Інструкції № 163 розпорядженням ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції стало не «Платіжне доручення», як це передбачалось старою Інструкцією № 22, а саме - платіжна інструкція, як це передбачено новою Інструкцією № 163. Тому банк, виконавець платежу, у 2024 році, не міг прийняти в обробку від платника (кредитора) документ з назвою «Платіжне доручення», бо згідно наказу Міністерства фінансів України № 430 від 13.12.2022 р., «Про затвердження Змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства фінансів України» назву платіжних розрахункових документів «Платіжне доручення» було повністю виключено з офіційного діловодства та замінено на нову назву – платіжна інструкція. 
АТ КБ «Приватбанк», у своєму листі № НОМЕР_2 від 10.04.2026 р., надав суду інформацію про те, що в банку, на ім`я ОСОБА_1 , відкритий банківський картковий рахунок № НОМЕР_3 . І на даний рахунок, зараховувались наступні кошти:
15.08.2024 р., у сумі 3 013 грн. Деталі операції: payway1*tr4cv,12G.KOZHUMYATSKA ST. 19.08.2024 р., у сумі 5 000 грн. Деталі операції: mnvo cm mc. Не оподатковується. Viplata zaima Moneyveo. ID платежу 2505599343. 24.08.2024 р. у сумі 1 587 грн. Деталі операції: payway1*tr4cv, 12G.KOZHUMYATSKA ST. 29.09.2024 р. у сумі 6 000 грн. Деталі операції: payway1*tr7cv, 12G.KOZHUMYATSKA ST.
Таким чином, платіж від 15.08.2024 р. на суму 3 013 грн. з редакцією платежу - payway1*tr4cv, 12G.KOZHUMYATSKA ST. Платіж від 24.08.2024 р. у сумі 1 587 грн., з редакцією платежу - payway1*tr4cv, 12G.KOZHUMYATSKA ST. Платіж від 29.09.2024 р. у сумі 6 000 грн., з редакцією платежу - payway1*tr7cv, 12G.KOZHUMYATSKA ST. підтверджують зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 , але вони не доказують того, що дані перекази були виконані саме первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» по кредитному договору № 439154492 від 15.08.2024 р. та первісним кредитором ТОВ «Оптимальні кредити» по договору кредитної лінії № LM 620541906 від 29.09.2024 р. Дані платежі з редакцією платежу - payway1*tr4cv, 12G.KOZHUMYATSKA ST та payway1*tr7cv, 12G.KOZHUMYATSKA ST, не доказують того, що дані платежі були виконані саме по кредитних договорах вказаних в позовній заяві та надійшли від первісних кредиторів вказаних в даних кредитних договорах. 
Згідно ст. 14 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що надає фінансові платіжні послуги платнику (ініціатору платіжної операції), повинен забезпечити, щоб усі платіжні операції супроводжувались інформацією про платника (ініціатора платіжної операції): повне найменування та місцезнаходження або ідентифікаційний код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України /реєстраційний (обліковий) номер платника податків та номер рахунка/електронного гаманця, з якого списуються кошти/унікальний номер електронного платіжного засобу (у разі ініціювання платіжної операції з використанням електронних платіжних засобів), а в разі відсутності рахунка - унікальний обліковий номер фінансової операції. Траст, або інше подібне правове утворення - повне найменування та місцезнаходження, номер рахунка/електронного гаманця, з якого списуються кошти, а в разі відсутності рахунка - унікальний обліковий номер фінансової операції. Інформацією про отримувача за платіжною операцією. Платіжна операція, ініційована в межах України, у тому числі з використанням електронних платіжних засобів, електронних грошей, віртуальних активів, повинна супроводжуватися щонайменше номером рахунка/електронного гаманця або унікальним номером електронного платіжного засобу платника (ініціатора фінансової операції).
Згідно чинного законодавства та практики Верховного Суду, банківська виписка являється доказом руху коштів по рахунку з якого ця виписка зроблена, але лише за умови, що у даній виписці, повністю вказані деталі платежу, а саме: сума платежу, дата транзакції, платник, та призначення платежу. Виписка банку в якій не вказано платника, зазвичай не є беззаперечним доказом перерахування кредитних коштів якщо її не підкріплено іншими документами. Якщо у виписці не вказано платника, це викликає сумніви, чи справді кошти були перераховані саме на користь позичальника на виконання умов конкретного кредитного договору. Виписка, в якій інформація про платіж вказана не повністю, без зазначення підстав платежу, не може бути належним доказом переказу саме кредитних коштів та саме кредитором по спірному кредитному договору. Банк, або фінансова установа, має довести не лише факт зарахування кредитних коштів на рахунок отримувача, а ще й те, що дані кошти увійшли на рахунок, саме на підставі конкретного кредитного договору, а не на інших підставах. 
В той же час, у виписці АТ КБ «Приватбанк» вказується про те, що 19.08.2024 р., на картковій рахунок відповідача по справі ОСОБА_1 № НОМЕР_3 були зараховані кошти в сумі 5 000 грн. Деталі операції: mnvo cm mc. Не оподатковується. Viplata zaima Moneyveo. ID платежу 2505599343. Згідно редакції даного платежу вбачається, що дані кошти були зараховані саме ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Тому суд приходить до висновку, що даний платіж, доказує факт перерахування коштів у сумі 5 000 грн. первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на рахунок відповідача по справі ОСОБА_1 .
Крім того, на підтвердження розміру боргу, позивач додав до позову розрахунки по кредитному договору № 439154492 від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за одноособовим електронним підписом директора підприємства та без підтвердження розрахунку первинними фінансовими бухгалтерськими документами. 
По договору кредитної лінії № LM 620541906 позивач надав розрахунок не підтверджений первинними фінансовими документами за одноособовим електронним підписом керівника підприємства, також не підтверджений первинними фінансовими документами розрахунок від першого фактора ТОВ «Таліон плюс», за одноособовим електронним підписом керівника підприємства. 
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно позиції Верховного Суду, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, по справі № 554/4300/16-ц, первинні документи банку, можуть бути належними доказами підтвердження боргу тільки за умови, якщо вони будуть оформлені у відповідності зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Та у відповідності з «Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 р. Додані виписки не є первинними фінансовими документами, а є внутрішніми документами підприємства. Для доказу боргу за межам підприємства, розрахунок боргу повинен містити підпис відповідальної особи (головний бухгалтер, фінансовий директор) яка має право на складання подібних документів. 
Тому, додані позивачем до позову розрахунки боргу, у тому вигляді в якому вони надані, не можуть бути належним доказом розрахунку суми заборгованості в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України, оскільки вони не являються первинними фінансовими бухгалтерськими документами та не підтверджені другими первинними фінансовими документами, а для об`єктивного розгляду справи, потрібні належно підтверджені точні офіційні розрахунки, які позивач по справі до суду не надав. 
Крім цього, позивач в якості одного із доказів надання кредиту по договору № 439154492 додав до позову паспорт кредиту.
Згідно ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредиту є інформаційним документом, який надається споживачеві до укладення договору. Його основна мета – забезпечити споживача повною та прозорою інформацією про умови кредитування (повна вартість кредиту, процентна ставка, комісії, графік платежів тощо) для прийняття обізнаного рішення. Паспорт споживчого кредиту не є самостійним кредитним договором, і що найважливіше, не фіксує факт здійснення господарської операції з передачі грошових коштів. Він лише відображає умови, на яких може бути наданий кредит, а не факт його надання. Підпис на ньому підтверджує ознайомлення з умовами отримання кредиту, а не його реальне отримання. Паспорт споживчого кредиту є лише підтвердженням виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця.
Тому, наявність паспорту кредиту по договору № 439154492 не являється доказом надання кредиту позичальнику. А посилання позивача, як на підставу задоволення його позовних вимог на підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту - є необґрунтованим. 
По кредитному договору № LM 620541906, паспорт кредиту до суду не надано взагалі. 
Щодо стягнення заборгованості за відсотками по кредитам:
Судом визнано доведеним факт перерахування первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитних коштів відповідачу по справі по кредитному договору № 439154492 у розмірі 5 000 грн. Згідно п. 8.3 договору, базова процентна ставка складає – 1,5 % в день. Згідно п. 7.3 договору кінцева дата повернення кредиту – 14.09.2029 року. 
Згідно ч. 3 ст. 509 та ч. 1 ст. 627 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності та розумності, як складовими елементами загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наміри кредитора про стягнення з споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення. Оскільки розумне стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання за процентами, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача, та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. 
Позивач, як фінансова установа, вказуючи в кредитному договорі явно завищені відсотки по кредиту, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору кредиту на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач по справі не міг оцінити належно при підписанні договору.
Згідно з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
На підставі викладеного, з відповідача, по кредитному договору № 439154492 від 15.08.2024 р слід стягнути на користь позивача заборгованість за відсотками у розмірі визнаного судом розміру кредиту – у сумі 5 000 грн. 
Щодо стягнення з відповідача неустойки, по кредитному № 439154492 від 15.08.2024 р. у сумі 4 799,60 грн. Та по договору кредитної лінії № LM 620541906 від 29.09.2024 р. у сумі 3 299,76 грн.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Позивачем, вище зазначені Перехідні положення ЦК України не враховані, та безпідставно здійснено розрахунок неустойки за кредитними договорами вказаними в позовній заяві.
Посилання позивача на те, що Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень, та на підставі цих змін за договорами, укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань, є необґрунтованим, оскільки дана норма не спростовує положень п.18 Перехідних положень ЦК України щодо звільнення від відповідальності позичальників від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання за договорами, укладеними під час дії воєнного стану.
До того ж, перерахування кредитних коштів відповідачу по договору кредитної лінії № LM 620541906 від 29.09.2024 р., позивачем, у належний спосіб не доведено. 
З огляду на вище зазначене, неустойка по кредитному договору № 439154492 від 15.08.2024 р. у сумі 4 799,60 грн. та по договору кредитної лінії № LM 620541906 від 29.09.2024 р. у сумі 3 299,76 грн., з відповідача на користь позивача – стягненню не підлягає.
Враховуючи вище зазначене, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 439154492 від 15.08.2024 р. у сумі 5000 грн. та процентів за його користування у сумі 5000 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, з огляду на те, що позов задоволено частково, на 21, 37%, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 711,20 грн (3 328 х 21,37%)
Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2-13, 76-83, 89, 263, 265, 268, 353-354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, місце знаходження особи: 07400 Київська область м. Бровари, вул. Лісова 2) заборгованість за Договором кредиту № 439154492 від 15.08.2024 року в загальній сумі 10 000 грн., з яких: 5 000 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу, та 5 000 грн. – сума заборгованості за процентами. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, місцезнаходження юридичної особи: 07400, Київська область, м. Бровари, вул. Лісова, 2) витрати по сплаті судового збору у розмірі - 711, 20 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 02.06.2026 р.

Суддя Покровського  міського суду	  О. В. Гаєвий