Справа № 126/1673/25
Провадження № 22-ц/801/889/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	Справа № 126/1673/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,
розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області, ухвалене суддею цього суду Роздорожною А. Г. 03 лютого 2026 року, дата складення повного рішення відповідає даті його ухвалення,

УСТАНОВИВ:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (далі – ТОВ «КОШЕЛЬОК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 36774,75 грн боргу за кредитним договором №3585600402-517412 від 14.11.2021, а також судових витрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.11.2021 між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 укладено договір №3585600402-517412 про надання позики на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов, визначених кредитним договором, ТОВ «КОШЕЛЬОК» зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у сумі 11500 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором.
ТОВ «КОШЕЛЬОК» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало ОСОБА_1 грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору.
Натомість ОСОБА_1 не виконала належним чином умов кредитного договору, оскільки заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена.
Згідно з копією графіку платежів загальна вартість кредиту станом на день повернення кредиту, а саме 12.12.2021 становить 17003 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №3585600402-517412 від 14.11.2021 загальна вартість заборгованості ОСОБА_1 станом на 12.03.2022 становить 36774,75 грн, з яких: 11500 грн залишок заборгованості за тілом кредиту; 25274,75 грн залишок заборгованості за відсотками.
У зв`язку з даними обставинами, ТОВ «КОШЕЛЬОК» просило суд стягнути з ОСОБА_1 відповідну заборгованість за договором та понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
03.02.2026 рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області позов ТОВ «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на істотне порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує, що суд не встановив строку, у межах якого проценти могли нараховуватися та фактично ототожнив право кредитора на отримання процентів за користування кредитом із правом нараховувати їх без обмеження у часі, що є неправильним застосуванням ст. 1048 ЦК України. Кредитний договір укладено 14.11.2021 строком на 29 календарних днів, а тому строк кредитування закінчився у грудні 2021 року. Натомість суд першої інстанції не визначив момент закінчення строку кредитування, не відмежував проценти за користування кредитом від відповідальності за прострочення та безпідставно визнав правомірним стягнення процентів у сумі 25 274,75 грн, що більш ніж вдвічі перевищує суму основного боргу.
Зазначає, що для того аби вважати частину поточного тіла кредиту простроченою, то умовами та правилами кредитного продукту повинно бути чітко визначено пільговий період кредитування, умови та порядок нарахування простроченої заборгованості.
Крім цього, посилається на те, що матеріали справи не містять доказів того, що вона була обізнана про те, що кредитна заборгованість за поточним тілом кредиту може бути винесена на просрочку.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін за таких підстав.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що 14.11.2021 між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1  укладено договір №3585600402-517412 про надання коштів у позику у сумі 11500 грн на засадах строковості, зворотності, платності. Тип кредиту споживчий кредит. Проценти за користування кредитом: 5700 грн., які нараховуються за ставкою 1,65 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк Лояльного періоду. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Кредит надається строком на 29 днів, початком якого є дата підписання Договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок Кредитодавця (а.с.27 на звороті-32).
Згідно із паспортом споживчого кредиту ОСОБА_1 була ознайомлена із умовами кредитування 14.11.2021, шляхом підписання його електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с.26-27).
Відповідно до графіка платежів загальна вартість кредиту станом на день повернення кредиту, а саме 12.12.2021 становить 17003 грн (а.с.32 на звороті-33).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №3585600402-517412 від 14.11.2021 загальна вартість заборгованості ОСОБА_1 станом на 12.03.2022 становить 36774,75 грн, з яких: 11500 грн залишок заборгованості за тілом кредиту, 25274,75 грн залишок заборгованості за відсотками (а.с.34-35).
Згідно з довідкою про підтвердження платежу через систему xPAY та повідомлення xPAY Group LLC 14.11.2021 в 14-23-45 год було успішно проведено операцію по перерахунку кредитних коштів в розмірі 11500 грн на картку № НОМЕР_1 (а.с.12, 13).
Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від 11.11.2025 картка № НОМЕР_2 емітована на ім`я ОСОБА_1 , на яку 14.11.2021 було зараховано кошти в сумі 11500 грн (а.с.67-71).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «КОШЕЛЬОК» надало належні та допустимі докази про факт невиконання ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та процентів, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства або за письмовою згодою сторін у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 уклала кредитний договір, отримала кредитні кошти, однак вчасно їх не повернула, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив строку, у межах якого проценти могли нараховуватися та фактично ототожнив право кредитора на отримання процентів за користування кредитом із правом нараховувати їх без обмеження у часі, що є неправильним застосуванням ст. 1048 ЦК України, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За нормами ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012).
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за користування кредитом).
З аналізу наведених постанов Верховного Суду вбачається, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України.
Окрім того, безпідставними є доводи про те, що кредитний договір укладений 14.11.2021 строком на 29 календарних днів, тому строк кредитування закінчився у грудні 2021 року.
Як установлено з матеріалів справи, сторони у п. 2.1. договору від 14.11.2021 визначили, що кредит надається строком на 29 (двадцять дев?ять діб) днів, (далі - «Лояльний період») початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
У п. 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на наступних умовах: 
п.3.7 Зобов?язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного періоду.
п. 3.8 З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 ( вісімсот три ) процента річних, що становить 2.2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним.
п.3.9. З наступного дня після закінчення Лояльного періоду у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК Україн, позичальник зобов?язаний сплачувати кредитодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 (три) процента річних від простроченої суми.
п. 3.10. У разі порушення позичальником своїх зобов?язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним, кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі до 2-х % (двох відсотків) від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом.
Таким чином, оскільки   ОСОБА_1 у встановлений в договорі строк 29 днів не виконала свої зобов`язання та не повернула грошові кошті, то ТОВ «КОШЕЛЬОК», у відповідності до вимог п. 3.7 договору, продовжив нараховувати проценти за користування позикою протягом наступних 90 днів.
Загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «КОШЕЛЬОК» склав 36774,75 грн, із яких: 11500 грн залишок заборгованості за тілом кредиту, 25274,75 грн залишок заборгованості за відсотками.
Вказана заборгованість підтверджена детальним розрахунком заборгованості за договором. Такий розрахунок повністю відповідає вимогам ст. 81 ЦПК України та п. 3.8, 3.9 договору, є зрозумілим, і не спростований ОСОБА_1 .
З огляду на викладене вище, також безпідставними є доводи про те, що кредитний договір, укладений 14.11.2021 строком на 29 календарних днів, а тому строк кредитування закінчився у грудні 2021 року, однак суд першої інстанції не визначив момент закінчення строку кредитування, оскільки вони спростовуються змістом договору від 14.11.2021, який містить автоматичну пролонгацію не більше ніж на 90 днів.
Що стосується доводів про те, що суд першої інстанції не відмежував проценти за користування кредитом від відповідальності за прострочення та безпідставно визнав правомірним стягнення процентів у сумі 25 274,75 грн, що більш ніж вдвічі перевищує суму основного боргу, то колегія суддів зауважує наступне.
Проценти за користування ОСОБА_1 коштами, наданими в кредит, нараховані з дотриманням умов договору від 14.11.2021 у розмірі 5502,75 грн за період з 14.11.2021 по 12.12.2021 (лояльний період) та в розмірі 22770,00 грн за продовжений строк користування позикою. Таким чином, велика сума процентів виникла виключно внаслідок тривалого ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх договірних зобов`язань.
Твердження про те, що для визнання частини поточного тіла кредиту простроченою умови договору обов`язково повинні визначати пільговий період кредитування є безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
З викладеного слідує, що визначальним фактором для виникнення прострочення є виключно порушення встановленого договором строку виконання зобов`язання. 
Наявність або відсутність пільгового періоду, який є лише додатковою умовою окремих кредитних договорів, жодним чином не впливає на обов`язок позичальника повертати кошти вчасно згідно з погодженим Графіком платежів або умов договру.
Порядок нарахування простроченої заборгованості та строк повернення тіла кредиту чітко визначені в Розділі 3 Договору, що є цілком достатнім для фіксації факту прострочення з наступного дня після настання дати платежу.
Крім того, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду доводи про те, що матеріали справи не містять доказів обізнаності ОСОБА_1 із тим, що кредитна заборгованість за поточним тілом кредиту може бути винесена на просрочку.
Відповідно до п. 9.3. договору невід`ємною частиною цього договору є Правила надання позики на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кошельок» (далі - Правила). Уклавши даний договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких знаходиться на сайті кредитодавця.
Представник позивача також долучив до матеріалів справи вказані Правила, затверджені директором ТОВ «Кошельок» на підставі наказу № 07/14/07/21 від 19.08. 2021.
Згідно з умовами розділів 3, 5 Правил ОСОБА_1 акцептувала оферту, здійснивши дії, спрямовані на укладання договору і настання юридичних прав та обов`язків, заповнивши заявку на сайті ТОВ «Кошельок» добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків.
Відтак правильно встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами статті 89 ЦПК України суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року – без змін.
Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий      О. В. Ковальчук

Судді:       Т. Б. Сало

Т. М. Шемета