ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 202/12577/24
провадження № 61-14718св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу та касаційну скаргу,- ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Шахторін Артем Сергійович, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неї як на особу, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю.

Позов мотивовано тим, що сторони є батьками малолітніх дітей ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають разом з матір`ю.

05 серпня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська видав судовий наказ (справа № 202/9421/24) про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Вказувала, що старший син ОСОБА_6 хворіє та згідно з медичним висновком 
від 01 серпня 2023 року має відповідне захворювання. Зазначала, що дитині встановлено інвалідність з дитинства, він потребує постійного догляду та сторонньої регульованої допомоги, тому позивачка не може повноцінно працювати, оскільки постійно наглядає за дитиною. Крім того, постійне лікування та реабілітація вимагає коштів, а сума призначеної соціальної допомоги є недостатньою.

Вважала, що потребує матеріальної допомоги, оскільки не може повноцінно працювати у зв`язку з інвалідністю дитини, її доходів не вистачає на життя 
та утримання дітей. Водночас відповідач є працездатною особою, є військовослужбовцем та має змогу надавати допомогу. Крім того, позивачка перебуває у декретній відпустці по догляду за молодшим сином, ОСОБА_5 .

Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти як на матір, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, у розмірі 1/4 всіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Індустріальний районний суд міста Дніпра рішенням від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неї як матір, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, у розмірі 1/4 всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 22 жовтня 2024 року, та до повноліття дитини або закінчення часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею. Рішення у межах суми платежу аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Судові витрати зі сплати судового збору ухвалив покласти на державу, оскільки обидві сторони звільнені від оплати судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, виходячи з норм статті 88 Сімейного кодексу України, згідно з якою якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Крім того, відповідач визнав позов та має можливість надавати матеріальну допомогу позивачці.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 15 серпня 2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі у розгляді справи, на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 25 березня 2025 року.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 30 жовтня 2025 року закрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі у розгляді справи, на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 25 березня 2025 року.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що правовідносини щодо сплати аліментів мають місце виключно між платником аліментів, у цьому випадку відповідачем ОСОБА_2 , та отримувачем аліментів - позивачкою ОСОБА_1 . Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 , яка має спільну дитину з відповідачем, на яку стягуються аліменти, не має відношення до спірних правовідносин зі сплати аліментів ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_7 як матері, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, та зазначив, що право ОСОБА_3 на отримання аліментів на дитину захищено судовим рішенням. Та обставина, що відповідач звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, не породжує право ОСОБА_3 на апеляційне оскарження рішення у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

21 листопада 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє Шахторін А. С. , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявниця вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував, що рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 25 березня 2025 року впливає на інтереси малолітнього ОСОБА_9 , оскільки присуджені до стягнення аліменти впливають на розмір аліментів, які отримуватиме 
ОСОБА_9 . 

Рішення місцевого суду у цій справі стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про зменшення розмірів аліментів, які присуджені на ОСОБА_9 . Відповідач ОСОБА_2 , звертаючись до суду першої інстанції із заявою про визнання позову, не повідомив суду всіх обставин, які впливають на визначення розміру аліментів, зокрема наявності на його утриманні ОСОБА_9 .

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 455/1434/17 (провадження № 61-9053св19), відповідно до якого наявність інших осіб, на користь яких відповідач сплачує аліменти, має значення під час вирішення спору про стягнення аліментів.

Звертає увагу, що рішення у цій справі має вплив на визначений розмір аліментів, які заявниця отримує за рішенням суду у справі № 205/3397/16-ц, оскільки сукупний розмір присуджених до сплати з ОСОБА_2 аліментів за трьома виконавчими документами складає 10/12 (1/3+1/4+1/4) частин від сукупного доходу відповідача, в той час як відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 відсотків.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 06 лютого 2026 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі, витребував матеріали справи із суду першої інстанції та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У лютому 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2026 року справу призначив до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 червня 2026 року визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: головуючий - Синельников Є. В., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач).

Фактичні обставини, встановлені судами 

12 грудня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають спільних дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Діти проживають разом із матір`ю.

Згідно з медичним висновком від 01 серпня 2023 року № 21 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хворіє на ВВР легень. Кістозно-аденоматозна мальформація І типу. Дизонтогенетичні кісти нижньої частки правої легені. Правобічна деструктивна пневмонія. Правобічний пневмоторекс. Хронічна дихальна недостатність II ступеню. Має захворювання, яке дає право на одержання допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років. Висновок дійсний до 01 серпня 2028 року.

За висновком про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 07 березня 2024 року № ІРЦ-85575/2024/488035 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має навчальні труднощі тяжкого ступеня прояву, функціональні труднощі помірного ступеня прояву, соціоадаптаційні та соціокультурні труднощі помірного розвитку.

Згідно з витягами з медичної карти стаціонарного хворого та довідок медичних закладів ОСОБА_4 часто хворіє на гострі респіраторні вірусні інфекції з тяжким перебігом.

Відповідно довідки від 14 жовтня 2024 року ОСОБА_1 працює у ПТ «ПП Ера-Дон» і Компанія «Ваш Ломбард» з 10 травня 2018 року і дотепер.

З 03 серпня 2020 року до 05 травня 2023 року та з 27 травня 2022 року 
до 05 квітня 2025 року позивачка перебувала у відпустці по догляду за дітьми.
Згідно із консультаційними висновками спеціалістів невролога, логопеда та психолога ОСОБА_4 має розлад аутистичного спектру. Загальний недорозвиток мовлення. Має розлад експресивної мови, розлад активності та уваги.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає з огляду на таке.

Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 911/2635/17.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях вказував, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Встановлено, що ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, скористалася процесуальним правом на апеляційне оскарження та подала апеляційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра 
від 25 березня 2025 року.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 15 серпня 2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у розгляді справи ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 25 березня 2025 року та ухвалою від 30 жовтня 2025 року закрив апеляційне провадження, оскільки дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувалося питання щодо прав, свобод, інтересів чи обов`язків 
ОСОБА_3 .

Предметом спору у цій справі є стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь матері, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, у розмірі 1/4 всіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з частиною третьою статті 181 Сімейного кодексу України 
(далі - СК України) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі 
і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися 
без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право 
на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. 

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Тобто отримання аліментів однією особою не виключає отримання аліментів іншою особою, відповідно, аліментні зобов`язання платника на користь різних осіб у цьому випадку існують паралельно та не є конкуруючими.

Відповідно до статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Стаття 182 СК України визначає перелік обставин, які враховуються судом при визначені розміру аліментів, передбачених статтям 88 та 181 СК України. Серед таких обставин є і наявність інших осіб на утриманні платника аліментів.

Отже, факт наявності у платника аліментів інших осіб на утриманні, незалежно від того як виконується такий обов`язок платником - добровільно, чи на підставі судового рішення, враховується лише при визначені розміру аліментів, та не впливає на право стягувача отримувати аліменти. Для врахування судом таких обставин при визначені розміру аліментів залучення іншої особи, на чию користь стягуються аліменти з цього ж платника, не є необхідним.

Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Підставою для зміни розміру аліментів є обставини, які настали (виникли) після призначення аліментів, тобто ті обставини, які не існували на час вирішення спору про стягнення аліментів. Судове рішення про стягнення аліментів не породжує нового зобов`язання платника аліментів, а лише підтверджує існуюче у разі виникнення спору.

Отже, наявність обставин, які за законом можуть бути підставами для зменшення розміру аліментів, є предметом доказування окремого судового розгляду 
в іншому провадженні, де ОСОБА_3 може заперечувати факт виникнення обставин, за яких розмір аліментів на її дитину може бути зменшений, 
і саме в цьому провадженні ОСОБА_3 належить захищати свої права 
та інтереси, а не шляхом оскарження рішення про стягнення аліментів 
із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 як матері, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22 (провадження № 61-1972сво24).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДР), яка є у вільному доступі, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 25 березня 2025 року відкрив провадження у цивільній справі № 205/4095/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Тобто ОСОБА_3 в цьому судовому провадженні має можливість захищати свої права.

ОСОБА_3 у касаційній скарзі вказує, що наявність інших осіб, на користь яких відповідач сплачує аліменти, має значення під час вирішення спору про стягнення аліментів та звертає увагу, що рішення суду першої інстанції у справі, яка переглядається, має вплив на визначений розмір аліментів, які заявниця отримує за рішенням суду у справі № 205/3397/16-ц, оскільки сукупний розмір присуджених до сплати з ОСОБА_2 аліментів за трьома виконавчими документами складає 10/12 (1/3+1/4+1/4) частин від сукупного доходу відповідача.

Так, за відомостями з ЄДР заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2016 року (справа № 205/3397/16-ц) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з 27 квітня 2016 року і до повноліття дитини.

За судовим наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2024 року (справа № 202/9421/24) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

За рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 25 березня 2025 року у справі, яка переглядається, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 постановлено стягувати аліменти на неї як матір, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, у розмірі 1/4 всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 22 жовтня 2024 року, та до повноліття дитини або закінчення часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею. 

Згідно з частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 % заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування з заробітної плати у разі стягнення аліментів 
на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 %.

Відповідно до пункту 2 розділу XVI Особливості виконання рішень про стягнення аліментів Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, якщо 
з боржника стягуються аліменти на утримання трьох і більше дітей, а також якщо наявна заборгованість зі сплати аліментів за минулий час, виконавець 
у постанові зазначає про стягнення 50% із заробітку боржника для забезпечення поточних платежів. Заборгованість за минулий час у таких випадках може бути погашена шляхом звернення стягнення на майно боржника.

Стягнута сума розподіляється між стягувачами відповідно до статті 46 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, у разі виникнення заборгованості за минулий час право ОСОБА_3 на отримання аліментів може бути поновлене шляхом звернення стягнення на майно боржника.

З урахуванням наведеного апеляційний суд на виконання вимог процесуального закону відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, належним чином дослідив 
і перевірив доводи апеляційної скарги та, встановивши відсутність порушення 
її прав чи законних інтересів, правильно відхилив її твердження про те,
що оскаржуваним судовим рішенням у цій справі вирішено питання про її права, інтереси та/або обов`язки.
Встановивши у межах відкритого апеляційного провадження, що суд першої інстанції не вирішував в оскаржуваному рішенні питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , апеляційний суд обґрунтовано виснував про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки оскаржуване судове рішення не встановлює, не змінює (припиняє) права та/або обов`язки ОСОБА_3 та не породжує для неї будь-яких правових наслідків.

За наведених обставин колегія суддів Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Аналіз змісту статті 352 ЦПК України свідчить про те, що право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюються змістом норм матеріального права. Лише встановивши, що оскаржуване рішення безпосередньо встановлює, змінює або припиняє права та/або обов`язки особи, яка не брала участь у розгляді справи, або породжує для цієї особи правові наслідки, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою такої особи.

Положення чинного законодавства не визначають як підставу для зменшення розміру аліментів на утримання дітей факт постановлення судом рішення про стягнення з платника аліментів на користь інших осіб, перебування яких на утриманні платника враховано судом при вирішенні спору про стягнення аліментів на дітей.

Таким чином, у отримувача аліментів відсутня необхідність оскаржувати 
в апеляційному порядку наступні рішення про стягнення аліментів на користь інших утриманців платника, яких останній був зобов`язаний утримувати в силу закону і на час вирішення спору про стягнення аліментів, оскільки суд при визначенні розміру аліментів на дітей зобов`язаний відповідно до положень статті 
182 СК України враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, баби/діда, прабаби/прадіда і такі обставини не є підставою для зменшення розміру раніше призначених аліментів.

Щодо клопотання ОСОБА_10 про застосування заходів процесуального примусу

02 червня 2026 року ОСОБА_10 звернулася з клопотанням про застосування заходів процесуального примусу, яке мотивувала тим, що ОСОБА_3 , оскаржуючи судові рішення у справі, учасником якої вона не є, зловживає своїми процесуальними правами як особисто, так і через свого представника адвоката Шахторіна А. С.

04 червня 2026 року до Верховного Суду надійшли заперечення ОСОБА_3 , в інтересах якої діє Шахторін А. С., на вказане клопотання. У запереченнях заявниця зазначає, що реалізація права на перегляд справи судом вищої інстанції є формою захисту прав та не має на меті перешкоджання судочинству.

Відповідно до частин першої, другої статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Оскільки ОСОБА_10 не надано належного обґрунтування правових підстав для застосування заходів процесуального примусу, а Верховний Суд не встановив зловживання процесуальними правами ОСОБА_3 та її представником адвокатом Шахторіним А. С. під час оскарження ухвали суду апеляційної інстанції, клопотання ОСОБА_10 з урахуванням заперечень ОСОБА_3 про застосування заходів процесуального примусу задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновку апеляційного суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції. 

Відповідно до вимог статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена з додержання норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року без змін. 

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання  ОСОБА_10 про застосування заходів процесуального примусу відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Шахторін Артем Сергійович, залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Є. В. Синельников 	
		
Судді	І. Ю. Гулейков 	
		
	О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Сердюк