Справа № 420/27427/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Аракелян М.М.
розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:
13 серпня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надіслана засобами поштового зв`язку 10.08.2025 року) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ), у якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2023 року по 08.08.2025 року включно;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.11.2023 року по 08.08.2025 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100;
звільнити від сплати судового збору;
про прийняте рішення повідомити за вказаною електронною адресою.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; постановлено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (ст.262 КАС України); зобов`язано позивача надати суду докази надіслання відповідачу та отримання ним заяви ОСОБА_1 від 25.07.2025 року на ім`я начальника НОМЕР_1 прикордонного загону, запропонувати надати власний розрахунок спірної суми середнього заробітку з підтверджуючими доказами; витребувано у НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) довідку про середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 , відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 та інформацію про розмір коштів, які були виплачені позивачу при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 проходила військову службу за контрактом у Державній прикордонній службі України. Відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону № 691-ОС від 24.11.2023 року була звільнена та в подальшому була виключена зі списків особового складу та знята з усіх видів забезпечення. На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №420/38778/24 від 22.07.2025 року Військову частину НОМЕР_2 зобов`язано здійснити їй перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та 08.08.2025 року виплачено кошти у сумі 5 390, 00 грн. Позивачка звернулася до відповідача по справі з вимогою нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби. Відповіді від відповідача не отриманно. Оскільки позивачку було виключено зі списків особового складу 24.11.2023 року, а виплати відповідачем здійснено 08.08.2025 року, то відповідачем затримано розрахунок при звільненні з військової служби.
27.08.2025 року позивач на виконання ухвали суду від 18.08.2025 року надала витребувані докази.
26.09.2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що у відповідності до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 26.11.2023 «Про особовий склад», ОСОБА_3 24.11.2023 була виключена із списків військової частини НОМЕР_2 . Відповідно до пункту 6 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає. Згідно статті 5 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III, своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає. Також вказує на те, що позов має бути залишеним без розгляду або залишений без руху до усунення визначених недоліків, адже строк звернення до суду був пропущений позивачем.
Також вважає, що норми трудового законодавства не застосовуються до військовослужбовців.
В додатки до відзиву надав копії витягів з наказів.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 проходила військову службу за контрактом у Державній прикордонній службі України. 
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 26.11.2023 року №695-ОС старшого лейтенанта ОСОБА_1 згідно наказу від 24.11.2023 року №691-ОС виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. У наказі, зокрема, зазначено: «Вислуга років на 24 листопада 2023 року становить: календарна військова: 14р 05м 06дн; пільгова військова: 03р 09м 05дн; всього військова: 18р 02м 11дн. Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за 20 (двадцять) невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік та 15 (п`ятнадцять) невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік. Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.01.2022 № 10 (№ 9-22-ос) підлягають виплаті всі види грошового забезпечення за прослужений період в поточному році в повному обсязі. Відповідно до вимог пункту 1, 4 глави 9 розділу V «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, виплатити грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 (чотирнадцять) повних календарних років служби. Грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік отримала. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 24 листопада 2023 року. Направити старшого лейтенанта ОСОБА_4 для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підстава: наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 24.11.2023 № 691-ос, рапорт старшого лейтенанта ОСОБА_1 від 23.11.2023 № 43/27684/23-Вн»(а.с.8).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 року у справі №420/38778/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено; зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022, 2023 роки з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2025 року у справі №420/38778/24 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року по справі № 420/38778/24 скасовано.
Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невключення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_2 нараховувалась та виплачувалась грошова компенсація за невикористані дні оплачуваних щорічних відпусток за 2023 рік. 
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
В решті позовних вимог відмовлено. 
В матеріалах справи міститься скріншот про надходження на банківський рахунок позивача 08.08.2025 року суми 5390,00грн. – призначення платежу (мовою оригіналу): «Виконання ріш. суду від 22.07.25р. по Справі №420/38778/24, П`ятий апел.адм.суд.; грош.компенс. за невик. щоріч. основ.відпус. військовослужбовця (а.с.11).
25.07.2025 року позивач звернулася із заявою до начальника НОМЕР_1 прикордонного загону, в якій просила виконати рішення суду від 22.07.2025 року №420/38778/24; направити довідку-розрахунок нарахованих та виплачених сум згідно зазначеного рішення суду; нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні (а.с.10).
Заява направлена на електронну адресу відповідача, згідно скріншоту електронної скриньки позивача (а.с.24-25).
Відповіді на вищевказану заяву позивач не отримувала, доказів зворотнього матеріали справи не містять.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача у вигляді ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.11.2023 року по 08.08.2025 року включно, позивач звернулася до суду із позовом.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. 
Проте, такі питання врегульовані КЗпП України.
Статтями 116, 117 КЗпП України, в редакції на момент звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків військової частини, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В свою чергу, статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, яка діяла на момент звернення позивача до суду, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). 
В свою чергу, згідно ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати, як грошового забезпечення, в тому числі, індексації, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Також, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
На підставі наведеного, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. 
Висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.
Згідно обставин даної справи, позивача виключено зі списків військової частини 24.11.2023 року, однак відповідачем протиправно не виплачено позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», що встановлено судовим рішенням у справі №420/38778/24 (постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду).
За наведеного правового регулювання та висновків ВС, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягає виплаті позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації, розміру середнього заробітку, суд виходить з наступного. 
В постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 та від 21 лютого 2024 року у справі № 160/15380/22, у правовідносинах з аналогічним предметом спору та періодом виникнення спірних правовідносин, Верховним Судом викладено висновок про необхідність застосування статті 117 КЗпП України в редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За висновком Верховного Суду у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 року і після цього. При цьому, ВС зазначено, що період до 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, проте, період з 19.07.2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
ТАкі висновки містяться в постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.
Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до обставин даної справи, суд зазначає наступне.
Позивача виключено зі списків військової частини 24.11.2023 року.
У справі №420/38778/24 встановлено, що відповідачем протиправно не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування додаткової винагороди.
Позивач просить зобов`язати відповідача виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 24.11.2023 року по 08.08.2025 року.
З урахуванням викладеного, періодом затримки розрахунку є: з 24.11.2023 року по 24.05.2024 року (підлягає застосуванню редакція ст.117 КЗпП України після набрання чинності Законом № 2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
В свою чергу, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, згідно п.п. 2, 8 якого, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки №7 від 31.01.2024 року про види грошового забезпечення, що нараховані ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року (а.с.9) середньоденне грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці перед звільненням (з урахуванням виплат у вересні 2023 року та жовтні 2023 року без урахування підйомної допомоги та додаткової винагороди за постановою ПКМУ №168) становить 1124,96грн. (вересень 2025 року 34359,12грн.+жовтень 2023 року 34263,70грн.= 68622,82/61к.д.=1124,96грн.).
Що стосується періоду затримки, враховуючи наведені висновки суду, період затримки розрахунку з 24.11.2023 року по 24.05.2024 року складає 183 календарних днів.
З урахуванням наведеного розміру середньоденного заробітку, середній заробіток позивача з 24.11.2023 року по 24.05.2024 року за шість місяців (183 календарних дня) становить 205867,68грн. (1124,96*183=205867,68).
В свою чергу, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за вказаний період, який підлягає виплаті позивачу, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, надаючи оцінку правовій природі відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України як компенсаційного механізму, дійшла висновку, що поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
У свою чергу, відступивши від ряду попередніх правових висновків Верховного Суду, Велика Палата наголосила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст.117 КЗпП України згаданим Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Така законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
А тому, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022р., варто брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, які були встановлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц (враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір же відшкодування суд повинен зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. 
З огляду на вищевикладене, суд вказує наступне. 
Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2023 року у справі №420/20192/21 зазначив, що стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.
Середній заробіток з 24.11.2023 року по 24.05.2024 року за шість місяців (183 календарних дня) – 205867,68грн.
Несвоєчасно виплачені суми грошового забезпечення становлять 2,61% ((5390грн. х 100) : 205867,68грн).
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.11.2023 року по 24.05.2024 року складає 5373,14грн. (1124,96грн. х 183 календарних дні х 2,61%).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем законність оскаржуваної бездіяльності не доведена, а його доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів, зокрема, щодо неможливості застосування до спірних правовідносин норм ст.ст.116,117 КЗпП України.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково із відмовою у позовних вимогах про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2024 року по08.08.2025 року, оскільки такі вимоги не відповідають положенням ст.117 КзПП України у чинній редакції. 
Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», інші витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 143, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) у вигляді невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.11.2023 року по 24.05.2024 року включно у сумі 5373(п`ять тисяч триста сімдесят три)грн. 14 коп.
У задоволенні іншої частини вимог – відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293, 295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Відповідач: НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).

Суддя М.М. Аракелян