ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 689/2015/24
Провадження № 22-ц/820/1503/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретар: Дубова М.В.,
за участю апелянтки ОСОБА_1 та її представника адвоката Чухась М.С., представника відповідача адвоката Підлісного О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14 квітня 2026 року (суддя Соловйов А.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Наталія Василівна про визнання договору дарування недійсним, 
в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Н.В. про визнання договору дарування в частині дарування частки, яка належала їй на праві власності, недійсним. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.02.1998 року Відділом приватизації Ярмолинецької райдержадміністрації, позивачу та третім особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної власності у рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 .
21 листопада 2023 року позивачка, та треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діючи як дарувальники, уклали договір дарування вищевказаної квартири АДРЕСА_2 на користь обдарованої ОСОБА_2 . Договір дарування посвідчений 21.11.2023 року приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Н.В., зареєстрований в реєстрі №1788. 
Позивачка зазначила, що на момент укладення договору дарування, перебувала під впливом тяжкої хвороби, оскільки з 2010 року хворіє психічним захворюванням, проходила амбулаторно лікування у КНП «Хмельницький заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради у період з 09.10.2023 року по 24.10.2023 року.
У день укладання договору, перебувала на стаціонарному лікуванні, у цьому ж медичному закладі. Її син – ОСОБА_4 також хворіє психічним захворюванням, і який також 21.11.2023 року перебував на лікуванні у КНП «Хмельницький заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради. Відповідачка скористалася її тяжкою хворобою, станом психічно хворої людини, не дочекавшись завершення лікування, привезла її до нотаріуса для укладення спірного договору дарування.
ОСОБА_1 переконана, що не відчужила б належну їй частку у спірній квартирі на таких вкрай невигідних для неї умовах, за інших обставин, тобто коли б не перебувала у тяжких обставинах.
Просила суд визнати договір, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 21 листопада 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Н.В., зареєстрований в реєстрі №1788, в частині дарування частки, яка належить ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір укладений за вільним волевиявленням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і не суперечить вимогам закону. Позивачка не надали доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність тяжких обставин, не надавши належної оцінки медичним документам, які підтверджують, що на день укладення договору дарування 21.11.2023 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричному закладі з діагнозом рекурентного депресивного розладу. Одночасно на лікуванні перебував і син позивача, який є інвалідом ІІ групи внаслідок психічного захворювання. Відповідач скористалась її тяжкою хворобою, станом психічно хворої, яка проходить лікування, тому очевидним є вчинення позивачем правочину під впливом тяжких для неї, обставин і на вкрай невигідних умовах. 
Оскаржуване рішення не містить належної оцінки показань свідків та письмових доказів сторони позивача. Суд невірно виклав пояснення свідків сторони позивача, які, доводять тяжкі обставини, які існували для позивача на момент укладення договору.
Договір дарування не є відплатним. Позивач, укладаючи договір, сподівалась на допомогу онуки, розуміла, що її вік, хвороби та хвороби сина не дають їй належним чином справлятись із проблемами, та щоразу погіршуються, ця умова не була вигідною для позивача. Отже, за відсутності тяжких життєвих обставин правочин не був би укладений взагалі або був би укладений на інших умовах.
Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі – не надходило.
В судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1 та її представник адвокат Чухась М.С. підтримала доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник відповідачки адвокат Підлісний О.В. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.
Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Інші учасники по справі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого 23.02.1998 року Відділом приватизації Ярмолинецької райдержадміністрації, на підставі розпорядження №11 від 23.02.1998 року, квартира яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 належала на праві приватної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в рівних частках.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 
Державним нотаріусом Ярмолинецької районної державної нотаріальної контори Хмельницької області Мостовою Г.А. заведено спадкову справу №11/2017 до майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.11.2017 року.
Державна реєстрація права власності на 1/3 частку за дарувальником ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
21 листопада 2023 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдарована) був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1788. За цим договором дарувальники передають в рівних частках по 1/3 кожний у власність обдарованій, а обдарована приймає як дарунок квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 46,7 кв.м.
Відповідно до п. 6 договору сторони свідчать, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі, договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальна настання обумовлених у ньому наслідків. Відповідно до п. 10 договору сторони ствердили, що договір не носить характеру фіктивного чи удаваного, укладається на вигідних для них умовах і не під впливом помилки, обману чи насильства, і не є результатом впливу тяжких для дарувальників обставин; на момент укладення договору відсутні будь-які обмеження щодо обсягу їх дієздатності, не страждають на психічний розлад, який може вплин6ути на їх здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Згідно із п. 13 договору сторони визнали, що ними особисто прочитано текст договору. 
21 листопада 2023 року дарувальники подали нотаріусу власноручно підписану заяву, у якій зазначили, що неповнолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користування зазначеною квартирою.
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) в період з 09.10.2023 року по 24.10.2023 року та з 06.11.2023 року по 21.11.2023 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Хмельницький заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради. 
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) в період з 06.11.2023 року по 21.11.2023 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Хмельницький заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради. 
Згідно інформації наданої Управлінням соціального захисту населення Хмельницької РВА №20-1051 від 04.12.2024 р., ОСОБА_1 не перебуває на обліку як одержувач всіх видів соціальних допомог.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилалися на те, що оскаржуваний договір дарування укладений під впливом тяжких для неї обставин і на невигідних умовах.
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним відповідно до статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, зокрема, з договору дарування.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду України 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, від 21 грудня 2016 року у справі № 274/4262/14 ц.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. 
У справі що переглядається, обгрунтовуючи позов позивачка стверджувала про існування обставин передбачених статею 233 ЦК України, а саме вона хворіє психічним захворюванням, проходить періодичне лікування. Умови договору не читала у нотаріуса. Вважає, що її обманули онука та колишня невістка, оскільки розраховувала на допомогу онуки. Відповідачка їй не допомагала, навпаки позивачка допомагала їй. У подарованій квартирі вона з синами не проживали, проживає в селі. На теперішній час квартира потрібна старшому сину, який отримав поранення на війні і тепер проходить реабілітацію. Відповідачка заперечила та вважає, що позивачкою не наведено тяжкі обставини які вплинули на неї таким чином, що спонукали її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.
За поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 несе витрати на своє лікування та сина ОСОБА_4 в силу свого віку не може належним чином обробляти земельну ділянку, а онука та колишня невістка їй в цьому не допомагають.
Допитана як свідок колишня невістка ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснювала, що відносини між нею та позивачкою погіршилися через півроку після укладення спірного договору дарування, що і стало підставою звернення позивачки з таким позовом до суду.
За виписками з амбулаторної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 знаходиться на лікуванні в ХОПЛ №1 з 2010 року, ОСОБА_4 – знаходиться на лікуванні з 2009 року (а.с.9-11). 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявленої нею вимоги про визнання договору дарування недійсним з підстав, визначених статтею 233 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянта слід відхилити. 
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22 червня 2026 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк