ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

04 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/4280/26 
Номер провадження 22-ц/816/2218/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Сізова Д. В. , Нестеренка М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності – представника позивачів Яковенка Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яковенка Євгена Миколайовича на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2026 року постановлену у м. Суми у складі судді Ніколаєнко О.О., про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна, 
в с т а н о в и в :

20 квітня 2026 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через представника — адвоката Яковенка Є.М., звернулися до суду з позовом до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та просили скасувати арешт нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 11925575, зареєстрований 05 грудня 2011 року реєстратором Сумська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, внесений в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 28547610,05.12.2011, прийнятої державним виконавцем Зарічного ВДВС Сумського МУЮ, Кашуба І.М., з виключенням з електронних реєстрів інформаційних систем Міністерства юстиції України відомостей про дану заборону.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна; повернуто ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1064,96 грн.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Яковенко Є.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження, оскільки висновок суду першої інстанції про те, що спір не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, є помилковим та таким, що ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин, викладених у позовній заяві.
Зазначає, що згідно отриманих відомостей позивачі не мають відкритих виконавчих проваджень, в яких вони б мали статус боржників.
Суд не дослідив належним чином характер спірних правовідносин та предмет заявлених вимог, унаслідок чого безпідставно послався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25 квітня 2025 року у справі № 489/2337/24, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.
У наведеній постанові Верховного Суду зазначено, що позивачка була боржником у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено оспорюваний арешт. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі, оскільки для боржника законом передбачено інший спосіб судового захисту - оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку, встановленому розділом VII ЦПК України, а не звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.
Натомість обставини справи № 591/4280/26 є істотно відмінними. Позивачі не є боржниками у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено арешт на спірне майно. Крім того, відсутня інформація про виконавчий документ, на підставі якого такий арешт було накладено, що унеможливлює звернення зі скаргою в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Зазначений спосіб захисту може бути реалізований лише особами, які є учасниками виконавчого провадження та мають можливість ідентифікувати виконавче провадження і судове рішення, що перебуває на виконанні.
Позивачі звернулися до суду як власники майна, права яких обмежені накладеним арештом, а не як сторони виконавчого провадження. Вони не володіють ані копією постанови про арешт майна, ані іншими документами виконавчого провадження № 28547610. Згідно відповіді на адвокатський запит, матеріали виконавчого провадження № 28547610 були знищені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, а тому відомості щодо підстав накладення арешту та виконавчого документа відсутні також і у відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду з вказаним позовом до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, позивачі обгрунтовували позовні вимоги тим, що арешт квартири порушує їх право власності, обмежуючи їх у користуванні та розпорядженні майном. За результатами звернень до органів ДВС встановлено, що виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 на виконанні не перебувають, а провадження № 28547610 завершене у 2021 році шляхом передачі за належністю іншому відділу ДВС. Щодо ОСОБА_2 існувало лише одне виконавче провадження, яке також завершене. Станом на 16 квітня 2026 року відомості про обох позивачів у Єдиному реєстрі боржників відсутні. Вважаючи, що підстав для подальшого існування арешту немає, позивачі просять скасувати обтяження квартири.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про скасування арешту майна, накладеного у межах виконавчого провадження з виконання судового рішення у цивільній справі, підлягають розгляду не в позовному провадженні, а в порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Тому суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 як боржник повинен захищати свої права шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця відповідно до розділу VII ЦПК України, а не шляхом пред`явлення позову про зняття арешту з майна.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам процесуального закону та встановленим обставинам справи, з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття Закону України «Про виконавче провадження»).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право саме в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до абз.5 п. 1 та 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.
Відповідно до ст. 447 ЦК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі якщо опис та арешт майна здійснювався державним виконавцем, скарги сторін виконавчого провадження розглядаються в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України. Водночас інші особи, які не є боржниками у виконавчому провадженні, але вважають себе власниками (володільцями) майна, на яке накладено арешт, мають право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
У справі, яка переглядається, з наданих до позовної заяви документів встановлено, що ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні № 28547610, під час примусового виконання якого державним виконавцем Зарічного ВДВС Сумського МУЮ Кашуба І.М. 05 грудня 2011 року винесена постанова про арешт майна боржника.
Встановивши, що ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні, в якому накладено оспорюваний арешт, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 квітня 2025 року у справі № 489/2337/24, які правильно застосував суд першої інстанції.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі та не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не є боржниками у виконавчому провадженні, а звернулись до суду як власники майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як доводи позовної заяви, так і приєднані до неї докази, вказують на те, що арешт на нерухоме майно був накладений в межах виконавчого провадження № 28547610 постановою державного виконавця Зарічного ВДВС СМУЮ Кашуби І.М. стосовно майна боржника ОСОБА_1 .
При цьому та обставина, що зазначене виконавче провадження закінчене у зв`язку з направленням виконавчого документу за належністю іншому відділу ДВС, не перешкоджає позивачу звернутися зі скаргою на дії (бездіяльність) та рішення державного виконавця в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, оскільки він був боржником у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено арешт на належне йому майно.
Також не є перепоною для зняття арешту з майна боржника знищення виконавчого провадження.
У пункті 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що в разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі, від сторін виконавчого провадження.
Таким чином при вирішенні заяви сторони виконавчого провадження про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України має вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) з урахуванням відсутності майнових претензій з боку кредитора, та прийняти рішення за результатами розгляду відповідної заяви.
За таких обставин, зазначені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, наведених в ухвалі про відмову у відкритті провадження у справі, і не містять підстав, які б вказували на порушення або неправильне застосування судом норм права.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції немає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

В задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Яковенка Євгена Миколайовича відмовити.
Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 04 червня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: Д. В. Сізов 

М. В. Нестеренко