П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/2408/26	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

апелянта/позивача ОСОБА_1 та його представниці – адвоката Гречаної А.Д., представниці відповідача – Павлюк А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2026 року (суддя Катаєва Е.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 07.04.2026) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

30.01.2026 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, у якому позивач просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ №26 від 12.01.2026 про застосування до працівника УПП в Херсонський області ДПП дисциплінарного стягнення;
- визнати незаконним та скасувати наказ №85о/с від 14.01.2026 по особовому складу про звільнення зі служби в поліції;
- поновити позивача на посаді інспектора батальйону УПП в Херсонський області ДПП;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
На думку апелянта, суд першої інстанції, на порушення ч. 2 ст. 77 КАС України, переклав обов`язок доказування на позивача, попри те, що відповідач не навів жодних конкретних обставин, які б свідчили про те, які саме дії позивача порушують Присягу поліцейського, положення антикорупційного законодавства чи вимоги службової дисципліни. Натомість суд безпідставно зазначив, що позивач не спростував таких порушень, чим фактично звільнив відповідача від обов`язку доведення та переклав його на позивача.
Суд також не надав належної оцінки доводам позовної заяви про відсутність у діях позивача будь-якого складу дисциплінарного проступку та про те, що рішення про звільнення позивача ґрунтується виключно на факті повідомлення про підозру та публікаціях у засобах масової інформації. Отже, висновки про порушення позивачем антикорупційного законодавства та Присяги поліцейського є передчасними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законності й обґрунтованості рішень суб`єкта владних повноважень.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України та обіймав посаду інспектора взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Херсонській області ДПП.
Наказами ДПП від 01.12.2025 №3516 за рапортом начальника УПП в Херсонській області ДПП полковник поліції Івана Базаренко у зв`язку з інформацією про те, що 01.12.2025 слідчим ТУ ДБР вручено підозру старшому лейтенанту поліції ОСОБА_1 , призначено службове розслідування у формі письмового провадження відповідно до статей 14, 15, 26, 27 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ст. 70 Закону України "Про національну поліцію", Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затверджених наказом МВС України від 07.11.2018 №893, а також відсторонено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків.
Наказом від 12.12.2025 №3606 строк проведення службового розслідування продовжений на 15 календарних днів.
Підчас проведення службового розслідування направлений запит в ДБР про надання інформації, у якому у зв`язку з зі службовим розслідуванням ДПП просило направити копію повідомлення про підозру ОСОБА_1 .
Копія повідомлення від 01.12.2015 про підозру ОСОБА_1 направлена на адресу ДПП, згідно з якою ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 368-3, 369, 369-2 КК України.
Позивачу неодноразово направлялися листи із запрошенням для надання пояснень, які він не надав, однак повідомив про своє перебування на лікарняному.
Знаходження позивача на амбулаторному лікування підтверджено матеріалами службового розслідування.
30.12.2025 начальником ДПП Є. Жуковим затверджено висновок службового розслідування за відомостями, викладеними у доповідній записці полковника поліції Базаренка Івана, начальника УПП в Херсонській області ДПП від 01.12.2025 №14721.
Згідно з висновком службового розслідування дисциплінарною комісією встановлено, що ОСОБА_2 на момент вчення кримінальних правопорушень обіймав посаду інспектора взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Херсонській області ДПП та відповідно до частини 1 примітки до статті 364 КК України є службовою особою правоохоронного органу, є суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення та особою, яка повинна дотримуватися Конституції та Законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції. Згідно частиною першою статті 22 Закону України "Про запобігання корупції", ОСОБА_3 забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб.
Проте, в порушення зазначених вище вимог законодавства, ОСОБА_2 , будучи службовою особою правоохоронного органу, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, вчинив ряд злочинів у сфері службової діяльності, про обставини яких вказано у наданій ДБР підозрі.
В ході проведення службового розслідування дисциплінарна комісія здійснила моніторинг мережі Інтернет, під час якого виявила публікації в засобах масової інформації про вищевказану подію за участі ОСОБА_4 .
Зазначені публікації в мережі Інтернет викликали суспільний резонанс серед користувачів, які під цими публікаціями написали безліч негативних коментарів на адресу поліції, що підривають авторитет не тільки одного поліцейського, а й авторитет Національної поліції України в цілому, як центрального органу виконавчої влади, який, відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Національну поліцію", служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
На підставі зібраних доказів дисциплінарна комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, що виразилося у порушенні пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію", Присяги поліцейського, визначеної ст. 64 Закону України "Про Національну поліцію", ст. ст. 22, 38 та 42 Закону України "Про запобігання корупції", п. 1, 6 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п. 1-3 ч. 1 ст. 18 Закону №580-VIII, абз. 2, 6 п. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейського, пп. 2.2.1, 2.2.5, 2.2.16 п. 2.2 розділу ІІ Типової посадової інструкції інспектора УПП в Херсонській області ДПП, затвердженої наказом ДПП від 10.06.2025 року, та Дисціплінарна комісія дійшла висновку про необхідність застосувати до ст. лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з поліції.
Наказом Департаменту патрульної поліції №26 від 12.01.2026 до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
З вказаним наказом позивача ознайомлено 14.01.2026.
Наказом Департаменту патрульної поліції від 14.01.2026 №85о/с відповідно до п. 6 ч. 1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" позивача звільнено зі служби в поліції.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Вважаючи згадані накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про їх скасування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є правомірним і пропорційним.
Суд вважав доведеним порушення позивачем Дисциплінарного статуту, зокрема пп. 1– 4, 6, 13 ч. 3 ст. 1, в частині обов`язку бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України "Про Національну поліцію" та Дисциплінарним статутом.
Визначення службової дисципліни міститься у статті 1 Дисциплінарного статуту та означає дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
За змістом частини другої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Частиною першою статті 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
При цьому дисциплінарним проступком, у розумінні статті 12 Дисциплінарного статуту, визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Нормами частини третьої статті 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
В силу частин другої, третьої та десятої статті 14 Дисциплінарного статуту визначено, що службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року №893 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 року за №1355/32807, затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (далі - Порядок №893).
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №893 підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Пунктом 2 розділу IV Порядку №893 встановлено, що поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають стосунок до справи; ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, Законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами; подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; брати участь у розгляді справи на відкритому засіданні дисциплінарної комісії; користуватися правничою допомогою, послугами представника.
За приписами пункту 5 розділу VІ Порядку №893 поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має інші права, визначені статтею 18 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Так, статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено основні обов`язки поліцейського, а саме: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
За правилами встановленими статтею 19 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону у разі вчинення протиправних діянь. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
З аналізу наведених норм законодавства слідує, що однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту. Іншою підставою звільнення є набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах зазначав, що притягнення до відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (пункт 10 частини першої статті 77 Закону №580-VІІІ), є окремими підставами для звільнення зі служби в поліції та припинення служби в поліції, не пов`язаними із притягненням особи до дисциплінарної відповідальності (пункт 6 частини першої статті 77 Закону №580-VІІІ).
Акцентуючи увагу на тому, що Закон №580-VІІІ виокремлює зазначені підстави для звільнення зі служби в поліції, Верховний Суд у справі №804/4096/17 (постанова від 02 жовтня 2019 року) мав на меті звернути увагу, що вчинення поліцейським діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.
Отже, такі підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, не слід ототожнювати із підставами для притягненням до дисциплінарної відповідальності.
Такої правової позиції дотримувався Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 07 лютого 2020 року у справі №260/1118/18, від 26 листопада 2020 року у справі №580/1415/19, від 14 грудня 2020 року у справі №480/1552/19, від 22 лютого 2023 року у справі №200/11036/20-а, від 14 березня 2023 року у справі №320/1206/21, від 03 квітня 2024 року у справі №420/9503/22, від 15 серпня 2024 року у справі №420/5700/23, та багатьох інших.
У цій справі колегія суддів також враховує, що види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, визначені у статті 13 Дисциплінарного статуту. Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну), а саме невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.
Адміністративний суд у силу вимог статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.
Правова оцінка судами правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати насамперед в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є ознаки дисциплінарного проступку та установлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення.
Слід ураховувати, що звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби не пов`язано з кримінально-правовою кваліфікацією тих самих діянь, які, водночас, стали підставою для службового розслідування та кримінального провадження.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06 жовтня 1982 року у справі "X. v. Austria" про неприйнятність заяви №9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07 жовтня 1987 року у справі "C. v. the United Kingdom" про неприйнятність заяви №11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі "Ringvold v. Norway", заява №34964/97). Відтак зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Отже, вирішення питання про правомірність притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність установлення в його діях складу дисциплінарного проступку, незалежно від кримінально-правової кваліфікації цих дій у межах кримінального провадження та кінцевих наслідків для такої особи.
Такий підхід до вирішення питання про правомірність притягнення осіб до дисциплінарної відповідальності застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, а також Верховним Судом, зокрема, у постановах від 03 квітня 2019 року у справі №816/1218/16, від 22 січня 2020 року у справі №160/1750/19, від 07 лютого 2020 року у справі №260/1118/18, від 28 лютого 2020 року у справі №825/1398/17, від 06 березня 2020 року у справі №804/1758/18 та від 20 жовтня 2020 року у справі №340/1502/19, а також від 22 лютого 2023 року у справі №200/11036/20-а, від 14 березня 2023 року у справі №320/1206/21, тощо.
Колегія суддів також зазначає, що реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення, яка не пов`язана із порушенням кримінальної справи та набрання чинності вироком суду. А наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в поліції, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII у разі встановлення під час службового розслідування невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни.
Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі №826/17433/16, від 22 листопада 2019 року у справі №826/6107/18, від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18, від 30 серпня 2022 року у справі 120/8381/20-а, від 22 лютого 2023 року у справі №200/11036/20-а, від 14 березня 2023 року у справі №320/1206/21, від 11 липня 2023 року у справі №1.380.2019.002223 від 03 серпня 2023 року у справі №160/7157/19, а також від 31 серпня 2023 року у справі №160/3330/19, від 19 липня 2024 року у справі №480/7443/22, тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення стало скоєння ним дисциплінарних проступків, які виявились у порушенні пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України "Про Національну поліцію", Присяги поліцейського, визначеної статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", статей 22, 38 та 42 Закону України "Про запобігання корупції", пунктів 1, 6 частини тертої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пунктів 1-3 частини першої статті 18 Закону №580-VIII, абзаців 2, 6 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейського, пп.2.2.1,2.2.5,2.2.16 п.2.2 розділу ІІ Типової посадової інструкції інспектора УПП в Херсонській області ДПП, затвердженої наказом ДПП від 10.06.2025.
Підставою для таких висновків слугувало службове розслідування, яким встановлено, що 15.12.2025 на адресу УПП в Херсонській області ДПП надійшло повідомлення про підозру старшому лейтенанту поліції ОСОБА_3 , відповідно до змісту якої установлено, що: Слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, полковник Державного бюро розслідувань Попов І.М., розглянувши матеріали кримінального провадження №62024080200001425 від 01.10.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 368, частиною третьою статті 369-2, частиною першою статті 368-3, частиною першою статті 369-2, частиною четвертою статті 358, частиною першою статті 369, частиною другою статті 369-2, - частиною п`ятою статті 27 частиною четвертою статті 368-3 КК України та встановивши наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, відповідно до статей, 40, 42, 276, 277, 278 КПК України, повідомив ОСОБА_3 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 368-3 КК України, тобто у пособництві в одержанні службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми неправомірної вигоди, за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, вчиненому за попередньою змовою групою осіб; частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 368-3 КК України, тобто у пособництві в одержанні службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми неправомірної вигоди, за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб.
Так, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент вчення кримінальних правопорушень обіймав посаду інспектора взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Херсонській області ДПП. Відповідно до частини 1 примітки до статті 364 КК України ОСОБА_2 є службовою особою правоохоронного органу, є суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення та особою, яка повинна дотримуватися Конституції та Законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції. Згідно частиною першою статті 22 Закону України "Про запобігання корупції" ОСОБА_3 забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб. Проте, в порушення зазначених вище вимог законодавства, ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді інспектора взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Херсонській області ДПП, будучи службовою особою правоохоронного органу, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, вчинив ряд злочинів у сфері службової діяльності.
Дисциплінарна комісія в рамках службового розслідування здійснила моніторинг мережі Інтернет під час якого виявила публікації в засобах масової інформації про вищевказану подію за участі ОСОБА_5 , які викликали суспільний резонанс серед користувачів. Під цими публікаціями написали безліч негативних коментарів на адресу поліції, що підривають авторитет не тільки одного поліцейського, а й авторитет Національної поліції України в цілому, як центрального органу виконавчої влади, який відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. 
В ході проведення службового розслідування дисциплінарна комісія неодноразово пропонувала ОСОБА_3 надати пояснення, проте останній для надання пояснення не прибув, про що було складено акт про відмову надати пояснення.
Зазначені дії відповідач оцінив як порушення службової дисципліни, яке виразилось у порушенні Присяги працівника поліції та вимог Законів України "Про Національну поліцію" та "Про запобігання корупції", Дисциплінарного статуту, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09 листопада 2016 року №1179 та Типової посадової інструкції інспектора УПП в Херсонській області ДПП, затвердженої наказом ДПП від 10.06.2025 №1917, що компрометують авторитет поліції, підривають довіру громадян до Національної поліції України та є несумісними з подальшим проходженням служби.
Варто зазначити, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки. Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, висновується, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.
Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.
Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.
Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі №340/1502/19.
У постанові по справі №813/4074/16 від 20.06.2018 Верховний Суд зазначив: "Зі змісту присяги поліцейського, яку він складає при вступі на службу в поліції, можна зробити висновок що поведінка поліцейського має відповідати очікуванню громадськості й забезпечувати довіру суспільства та громадян до поліції, не тільки під час виконання службових обов`язків, а й у повсякденному житті. Працівник поліції має чітко усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, та повинен стверджувати і відстоювати честь і гідність звання поліцейського, несучи особисту відповідальність перед державою і суспільством. Має вживати заходів на підвищення авторитету та позитивного іміджу органів поліції. В особистій поведінці у службових та позаслужбових стосунках з людьми не допускати проявів жорстокого або принизливого ставлення до людей, бути зразком чесності, тактовності та внутрішньої дисциплінованості, оскільки проходження служби в поліції несумісне з неправомірною поведінкою, ігноруванням вимог Конституції, законів України та Дисциплінарного статуту.".
В постанові від 03.05.2018 у справі №810/2073/16 Верховний Суд вказав, що вчинення навіть одного проступку, який ганьбить звання працівника поліції, дискредитує не лише особу поліцейського, а й поліцію в цілому як орган.
За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосовуючи вищезазначені висновки та правові норми до правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність порушення позивачем Дисциплінарного статуту, зокрема бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки.
Обставин, які вказували б на порушення порядку чи процедури проведення службового розслідування, судом не встановлено.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо невідібрання від позивача пояснень після його виходу на роботу з лікарняного, колегія суддів виходить з того, що матеріалами справи підтверджено та визнається самим апелянтом факт належного забезпечення дисциплінарною комісією в межах наданих повноважень права позивача надати пояснення, яким він не скористався. Докази того, що перебування позивача на лікарняному перешкоджало йому надіслати комісії пояснення або прибути особисто за адресою, вказаною у листах-запрошеннях, у матеріалах справи відсутні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанцій було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення не встановлено.
З огляду на що підстави для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції відсутні.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А.Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 4 червня 2026 року.