ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/394/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Ємельянової О.О. 
при секретарі судового засідання Шаповаловій Д.С.
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА-ДРУК", 33016, м. Рівне, вул. Будівельників, буд. 6 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра", 64107, Харківська обл., м. Златопіль, вул. Учительська, буд. 1а 	
про	стягнення 747 041,86 грн.	
за участю представників сторін:
позивача: не з`явився;
відповідача: Ясинського О.І. 

ВСТАНОВИВ:

06.02.2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА-ДРУК" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра" про стягнення заборгованості у сумі 747 041,86 грн., з яких 561 214,96 грн. основна сума боргу, 13 975,27 грн. 3% річних, 27 790,89 грн. інфляційних збитків, 144 060,74 грн. сума пені.
Також до стягнення заявлені судові витрати.
Крім того, позивачем у 1 пункті прохальної частини позовної заяви заявлено клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором №33 поставки друкованої продукції від 16.12.2019 року в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.
Ухвалою суду від 11.02.206 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. У задоволенні клопотання позивача викладеного у пункті 1 прохальної частини позовної заяви про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження - відмовлено. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25 лютого 2026 року о 13:40 год.
25.02.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 4641/26) про проведення засідання за відсутності учасника справи.
Ухвалою суду від 25.02.2026 року заяву позивача (вх. № 4641/26 від 25.02.2026 року) про проведення підготовчого засідання суду без участі представника - задоволено. Продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів. Підготовче засідання у справі відкладено на 18 березня 2026 року о 11:40 год. Явку часників справи у підготовче засідання визнано обов`язковою.
Ухвалою суду від 18.03.2026 року клопотання відповідача (вх. № 6394/26 від 17.03.2026 року) в частині поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву задоволено частково. Відповідно до вимог статті 119 Господарського процесуального кодексу України поновлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву, та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву тривалістю 5 календарних днів до 23.03.2026 року (включно). Клопотання відповідача (вх. № 6394/26 від 17.03.2026 року) в частині відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання) - задоволено. Підготовче засідання у справі відкладено на "08" квітня 2026 р. о(б) 11:15 год.
23.03.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 6928/26).
24.03.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 6999/26).
08.04.2026 року від представника позивача Ручка Олександра Сергійовича через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 5358/26) у якій останній, просить суд, залучити у справу в якості представника відповідача. Надати доступ до електронної справи №922/394/26 в підсистемі “Електронний суд”. Надати дозвіл на участь представника позивача у судовому засіданні 08.04.2026 року в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 08.04.2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача Ручка Олександра Сергійовича за вх. № 5358/26 від 08.04.2026 року.
Ухвалою суду від 08.04.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача викладеного у прохальній частині відзиву на позовну заяви (вх. № 6928/26 від 23.03.2026 року) про витребування доказів у позивача.
Ухвалою суду від 08.04.2026 року яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 13.05.2026 року до 12:30 год.
Ухвалою суду від 08.04.2026 року виправлено описку допущену судом при оголошенні ухвали суду від 08.04.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, а саме вважати вірним наступну дату підготовчого засідання "06" травня 2026 року о(б) 12:30 год.
30.04.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 10395/26) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
01.05.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшли уточнення правових підстав відзиву (вх. № 10508/26).
01.05.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 10515/26) про витребування доказів.
04.05.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 10599/26) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
05.05.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив з урахуванням заяви про уточнення правових підстав відзиву (вх. № 10629/26).
06.05.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення (вх. № 10805/26).
06.05.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 10839/26) про відстрочення та відстрочення виконання рішення суду.
06.05.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 10884/26) про долучення доказів.
Ухвалою суду від 06.05.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, а саме специфікацій до видаткових накладних, та встановлено строк представнику позивача для надання до суду відповідних специфікацій до 08.05.2026 року до 12-00 год.
Ухвалою суду від 06.05.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 11 травня 2026 року до 14:00 год. Також, судом задоволено усне клопотання позивача та відповідача від 06.05.2026 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.
11.05.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення (вх. № 11176/26).
11.05.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 11212/26) про зміну електронної адреси для авторизації щодо участі у судовому.
Ухвалою суду від 11.05.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 травня 2026 року о(б) 11:40 год. Також, судом задоволено усне клопотання позивача та відповідача від 11.05.2026 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.
12.05.2026 року від позивача через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання (вх. № 11425/26) про розгляд справи без участі представника.
Ухвалою суду від 12.05.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом частково задоволено клопотання позивача (вх. № 11425/26 від 12.05.2026 року).
13.05.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 11526/26) про долучення доказів, у якому останній, просить суд, долучити до матеріалів справи фінансову звітність ТОВ “ТЕРРА” за І квартал 2026 року та податкову декларацію з податку на прибуток. Зменшити розмір пені, інфляційних збитків та 3% річних з урахуванням критичного фінансового стану відповідача, форс-мажорних обставин та дефектів оформлення специфікацій. У разі ухвалення рішення про стягнення — надати відстрочення його виконання строком до 30 вересня 2026 року.
Ухвалою суду від 12.05.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом для надання пояснень позивачем щодо клопотання відповідача (вх. № 11526/26 від 13.05.2026 року) та пояснень відповідача щодо долучення доказів під час розгляду справи по суті оголошено перерву до 10 червня 2026 року о(б) 10:50 год. Також, судом задоволено усне клопотання відповідача від 13.05.2026 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.
09.06.2026 року від позивача через канцелярію суд надійшли пояснення (вх. № 13987/26), у яких останній, просить суд, позовні вимоги задовольнити. У задоволенні клопотання ТОВ «ТЕРРА» від 13 травня 2026 року відмовити. Розгляд справи провести без участі представника ТОВ «ПЛАНЕТА-ДРУК» за наявними в матеріалах справи доказами.
Ухвалою суду від 10.06.2026 року додані докази додані до клопотання від 13.05.2026 року вх. № 11526/26 повернуто заявнику без розгляду. Оскільки вони були подані в електронному вигляду, суд не здійснює їх роздрукування в паперовому вигляді.
Уповноважений представник позивача у призначене судове засідання 10.06.2026 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Присутній у судовому засіданні, з розгляду справи по суті уповноважений представник відповідача надав усні заперечення щодо позовних вимог, та просив суд задовольнити заяву про відстрочення виконання рішення суду та зменшення пені.
Суд, дослідивши матеріали справи, та клопотання позивача викладене у прохальній частині наданих до суду 09.06.2026 року пояснень (вх. № 13987) про проведення розгляду справи без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами, дійшов до висновку, що воно не суперечить вимогам Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає до задоволення.
Суд у судовому засіданні 10.06.2026 року перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
10.06.2026 року судом було оголошено рішення скорочене (вступну та резолютивну) частини.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення та заперечення представника відповідача, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.
Як зазначає позивач, 16.12.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА-ДРУК" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Терра" (відповідач, покупець) було укладено договір №33 поставки друкованої продукції.
Строк дії договору встановлюється по 31.12.2020 року, а в частині розрахунків – до повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором. У випадку, якщо жодна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору не заявить про намір його розірвання або зміни його умов, договір вважається пролонгованим щорічно на кожний наступний рік на тих самих умовах (пункт 12.11. договору).
Пунктом 1.1. договору сторони погодили, що постачальник зобов`язується виготовити друковану продукцію згідно замовлення покупця і у відповідності з описанням і на умовах, викладених у специфікаціях, які є додатками до даного договору та являються його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується прийняти продукцію та оплатити її на умовах договору.
Згідно пункту 2.1. договору, ціна продукції визначається у специфікаціях до даного договору.
Вартість і ціна визначається в національній валюті (гривні). Вартість окремої партії продукції визначається згідно видаткової накладної. У зв`язку із тим, що постачальник використовує імпортне обладнання, сировину, комплектуючі, витратні матеріали і т.д., вартість і ціна продукції можуть бути прив`язані до курсу української гривні до євро та долара США (пункти 2.2.-2.4. договору).
Відповідно до пункту 3.1. договору, оплата за партію продукції, яка підлягає поставці відповідно до прийнятого постачальником до виконання замовлення, здійснюється наступним чином, якщо інше не передбачено у специфікаціях: 50 % вартості партії продукції сплачується покупцем при подачі замовлення, решта 50 % по факту отримання продукції.
Датою здійснення платежу є день, у який сума, що підлягає сплаті, зарахована на поточний рахунок постачальника (пункт 3.2. договору).
За твердженням позивача, останнім умови договору було виконано належним чином, та поставлено відповідачу товар про що свідчать видаткові накладні, а саме:
- № ПД-0000090 від 11.02.2025 року на суму 266 359,25 грн. 
- № ПД-0000170 від 12.03.2025 року на суму 123 585,60 грн.;
- № ПД-0000383 від 16.06.2025 року на суму 101 390,02 грн.; 
- № ПД-0000514 від 27.08.2025 року на суму 162 950,09 грн. 
Також, позивачем на виконання вимог ухвали суду від 06.05.2026 року, надано до суду наступні специфікації, а саме: № 1 від 16.12.2019 року, № 2 від 10.06.2021 року, 3 від 20.10.2021 року, № 4 від 17.02.2022 року, № 5 від 09.03.2022 року, № 6 від 02.02.2025 року, № 7 від 03.03.2025 року, № 8 від 02.05.2025 року, № 9 від 12.08.2025 року.
Проте, відповідачем в порушення умов договору, оплату поставленого позивачем товару за вищевказаними видатковими накладними здійснено частково, а саме на суму 93 070,00 грн., тому заборгованість за накладною ПД-0000090 від 11.02.2025 року становить суму у розмірі 173 289,25 грн.
За розрахунком позивача, сума боргу (із урахуванням часткової оплати у розмірі 93 070,00 грн.) становить суму у загальному розмірі 561 214,96 грн.
Також, позивач посилається на гарантійний лист відповідача від 24 жовтня 2025 року, та зазначає, що останнім було визнано суму заборгованості та зобовязано сплатити борг у розмірі 561 214,96 грн. до 22.12.2025 року.
За твердженнями позивача, останнім на адресу відповідача було надіслано претензію від 12.01.2026 року вих. № 8 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 561 214,96 грн. до 20.01.2026 року.
Проте, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За приписами статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
У відповідності до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається із матеріалів справи, та на чому наполягає позивач, останнім на виконання умов договору договір №33 поставки друкованої продукції від 16.12.2019 року було поставлено відповідачу товар про що свідчить наявні у матеріалах справи видаткові накладні, а саме:
- № ПД-0000090 від 11.02.2025 року на суму 266 359,25 грн. 
- № ПД-0000170 від 12.03.2025 року на суму 123 585,60 грн.;
- № ПД-0000383 від 16.06.2025 року на суму 101 390,02 грн.; 
- № ПД-0000514 від 27.08.2025 року на суму 162 950,09 грн.
Проте, відповідачем в порушення умов договору, оплату поставленого позивачем товару за вищевказаними видатковими накладними здійснено частково, а саме на суму 93 070,00 грн., тому заборгованість за накладною ПД-0000090 від 11.02.2025 року становить суму у розмірі 173 289,25 грн.
У зв`язку із чим, за розрахунком позивача, сума боргу (із урахуванням часткової оплати у розмірі 93 070,00 грн.) становить суму у загальному розмірі 561 214,96 грн.
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
З вищевикладеного слідує, та вимог статті 692 Цивільного кодексу України слідує, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
З вищевикладеного слідує, про прийняття товару відповідачем, та наявність у останнього обов`язку перед позивачем щодо його оплати.
У зв`язку із чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення із відповідача суми боргу у загальному розмірі 561 214,96 грн.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивачем було заявлено до стягнення із відповідача 13 975,27 грн. - 3% річних, 27 790,89 грн. - інфляційних збитків, 144 060,74 грн. - суми пені.
Щодо стягнення із відповідача на користь позивача 13 975,27 грн. - 3% річних, 27 790,89 грн. - інфляційних збитків, відповідно до наданого розрахунку позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення.
Суд враховує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (подібний висновок викладений, зокрема, у пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц).
У постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19 викладено правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 року № 265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078).
З аналізу вищевикладеного слідує, що базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, в якому здійснено платіж. 
Крім того, при здійснення перевірки та розрахунку суми заявлених позовних вимог за допомогою онлайн - системи "Ліга-закон", суд враховує позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 лютого 2018 року у справі № 917/1622/16, а саме щодо здійснення перерахунку заявлених позовних вимог саме за допомогою інструменту "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН".
Судом здійснено перевірку нарахованих позивачем відповідачу інфляційних втрат у розмірі 27 790,89 грн. за загальний період з лютого 2025 року по грудень 2025 року за допомогою онлайн - системи "Ліга-закон", та встановлено, що заявлена позивачем до стягнення сума інфляційних втрат у розмірі 27 790,89 грн. не перевищує суми за розрахунком суду.
Перевіривши правильність нарахування позивачем відповідачу 3 % річних у розмірі 13 975,27 грн. за загальний період з 11.02.2025 року по 28.01.2026 року, судом встановлено, що позивачем при здійсненні нарахування було невірно визначено період, а саме, як вбачається із наданого до суду розрахунку суми 3 % річних, позивачем початок розрахунку за видатковою накладною здійснено № ПД-0000090 від 11.02.2025 року визначено з 11.02.2025 року. При цьому, за висновком суду, вірним початком здійснення періоду нарахування за видатковою накладною № ПД-0000090 від 11.02.2025 року є саме з 12.02.2025 року.
Враховуючи вищевикладене, судом із урахуванням вірно визначено періоду за видатковою накладною № ПД-0000090 від 11.02.2025 року, та із урахуванням наданого до суду розрахунку, здійснено власний розрахунок 3 % річних за період з 12.02.2025 року по 28.01.2026 року за допомогою онлайн - системи "Ліга-закон", та встановлено, що обґрунтованою сумою 3 % річних є 13 953,37 грн.
В частини стягнення 3 % річних у розмірі 21,90 грн. – відмовити.
Щодо стягнення із відповідача заявленої позивачем суми пені у розмірі 144 060,74 грн., суд зазначає наступне.
Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено стаття 3 зазначеного Закону.
Пунктом 7.2. договору, сторони погодили, що за порушення термінів оплати вартості або приймання продукції покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.
Особливістю пені як штрафної економічної санкції є те, що вона встановлюється у відсотковому відношенні до простроченої суми, причому за кожний день прострочення, доки зобов`язання не буде виконане. Тобто це санкція, розмір якої збільшується залежно від продовження правопорушення. Залежністю суми пені від кількості днів (терміну) прострочення виконання вона відрізняється від неустойки як санкції за господарське правопорушення.
Сторони визначили у договорі за невиконання належним чином своїх зобов`язань відповідальність, саме у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення платежу.
Судом здійснено перевірку нарахованої позивачем суми пені у розмірі 144 060,74 грн. за загальний період з 11.02.2025 року по 28.01.2026 року встановлено, що позивачем при здійсненні нарахування було невірно визначено період, а саме, як вбачається із наданого до суду розрахунку суми пені, позивачем початок розрахунку за видатковою накладною здійснено № ПД-0000090 від 11.02.2025 року визначено з 11.02.20265 року. При цьому, за висновком суду, вірним початком здійснення періоду нарахування за видатковою накладною № ПД-0000090 від 11.02.2025 року є саме з 12.02.2025 року. 
Враховуючи вищевикладене, судом із урахуванням вірно визначено періоду за видатковою накладною № ПД-0000090 від 11.02.2025 року, та із урахуванням наданого до суду розрахунку здійснено власний розрахунок суми пені за період з 12.02.2025 року по 28.01.2026 року за допомогою онлайн - системи "Ліга-закон", та встановлено, що обґрунтованою сумою пені сума у розмірі 143 849,11 грн.
В частині стягнення пені у сумі 211,63 грн. – відмовити.
При цьому, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву від 23.03.2026 року вх. № 6928/26, уточненнях правових підстав відзиву від 01.05.2026 року вх. № 10508/26, та запереченнях від 06.05.2026 року вх. № 10805/26, зокрема зазначив, що відсутні докази виникнення прострочення, оскільки порядок розрахунку визначається згідно з пунктами 1.1 та 2.1 договору №33, ціна та порядок розрахунків визначаються у специфікаціях які є невід`ємною частиною договору. У зв`язку із чим, на думку останнього, без специфікацій неможливо встановити факт настання прострочення.
Також, відповідач вважає, що гарантійний лист від 24.10.2025 року який було направлено позивачу із новим графіком погашення боргу, а тому позивач прийняв цей лист без заперечень, чим фактично погодився на реструктуризацію боргу.
Крім того, на думку відповідача, наявна провина кредитора та недобросовісна поведінка, оскільки пунктом 3.1 договору передбачено 50% передоплати, проте позивач, будучи професійним учасником ринку, систематично ігнорував це застереження та продовжував відвантажувати продукцію "в кредит", свідомо нарощуючи ризики.
Також, позивач заперечує проти нарахування пені, та зазначає, що останній нарахував пеню за період, що перевищує 6 місяців (по накладних від лютого та березня 2025 року), та зазначає, що розмір заявленої пені у сумі 144 060,74 грн. є явно неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання та підлягає зменшенню. Пеня становить понад 25% від суми основного боргу, що свідчить про її каральний, а не компенсаційний характер, а тому на думку останнього, сума пені у розмірі 144 060,74 грн. підлягає суттєвому скороченню силу закону. Також просить суд, відмовити у стягненні 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки позивач не надав підписаних специфікацій і не довів момент виникнення прострочення, а Гарантійний лист від 24.10.2025 року встановив новий графік оплати - прострочення не могло виникнути раніше 10.11.2025 року. Відповідно нарахування інфляційних збитків, 3% річних і пені за будь-який попередній період є юридично необґрунтованим.
Суд не приймає вищевикладені заперечення відповідача з огляду на наступне.
Відповідно до статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Згідно зі статтею 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
З аналізу вищевикладеного слідує, що обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі № 908/2258/18, від 28.02.2018 року у справі №910/9075/17).
Крім того, як вбачається із матеріалів справи, пунктом 2.3. договору сторони погодили, що вартість окремої партії продукції визначається згідно видаткової накладної.
Частиною 1 статті 627 Цивільного Кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, підписуючи та скріплюючи печатками договір від 16.12.2019 року №33 поставки друкованої продукції, сторони дійшли згоди щодо визначення умов договору. Наведений договір не визнаний недійсним, отже, є чинним, тому всі умови є обов`язковими до виконання сторонами.
Вказане спростовує твердження відповідача щодо без специфікацій неможливо встановити факт настання прострочення.
Щодо зазначення відповідачем що гарантійний лист від 24.10.2025 року який було направлено позивачу із новим графіком погашення боргу, а тому позивач прийняв цей лист без заперечень, чим фактично погодився на реструктуризацію боргу, суд зазначає, що гарантійний лист сам по сабі є лише письмовим документом, у якому одна сторона бере на себе зобов`язання виконати певні дії (здійснити оплату, поставити товар) у визначений строк, та не змінює автоматично строки, прописані в основному договорі. Крім того, суд звертає увагу відповідача, що реструктуризація боргу, це двостороння юридична процедура, яка передбачає зміну істотних умов основного договору, у зв`язку із чим, вказані твердження відповідача ґрунтуються на довільному тлумаченні та невірному розумінні норм законодавства.
Щодо заперечень відповідача від 11.05.2026 року (вх. № 11176/26) про долучення доказів, у яких останній просить суд, визнати специфікації № 1–9 неналежними та недопустимими доказами та відмовити у їх долучені. Врахувати взаємовиключність доказів та факт свідомого подання позивачем недостовірних відомостей (ознаки штучного створення доказів) при наданні оцінки діям позивача, суд зазначає наступне.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Судом враховується, що принцип змагальності сторін у господарському судочинстві передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Суд зауважує, що питання належності та допустимості доказів вирішується судом під час вирішення спору по суті та прийняття рішення у справі.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, необхідно враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.
У частині третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, суд приймає до уваги, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).
Також, аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
При цьому, реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Саме дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
17.10.2019 року набув чинності Закон України від 20.09.2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
З аналізу вищевикладеного слідує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 року у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Трофимчук проти України” від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до частини 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України” за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
При цьому суд зазначає, що згідно вимог частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява №65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява №63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджено доводів щодо визнання судом специфікації № 1–9 неналежними та недопустимими доказами, а саме лише незгода відповідача із сумою боргу яка за видатковими накладними, не може свідчити про неналежність та недопустимість відповідних доказів, оскільки останні не входять до предмета доказування наявності суми боргу у справі.
Щодо заперечень проти нарахування пені, та зазначає, що останній нарахував пеню за період, що перевищує 6 місяців (по накладних від лютого та березня 2025 року), та зазначає, що розмір заявленої пені у сумі 144 060,74 грн. є явно неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання та підлягає зменшенню. Пеня становить понад 25% від суми основного боргу, що свідчить про її каральний, а не компенсаційний характер, а тому на думку останнього, сума пені у розмірі 144 060,74 грн. підлягає суттєвому скороченню силу закону, та відмовити у позові щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки позивач не надав підписаних специфікацій і не довів момент виникнення прострочення, а Гарантійний лист від 24.10.2025 року встановив новий графік оплати - прострочення не могло виникнути раніше 10.11.2025 року, та вказані заперечення зводять лише до незгоди відповідача із сумою боргу та спростовуються вищевикладеними обставинними. Будь-яких інших доказів у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України у підтвердження вищевикладеного, відповідачем до суду надано не було.
Щодо клопотань відповідача викладених у наданому до суду відзиві на позовну заяву, запереченнях та клопотання (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) про зменшення розміру пені, інфляційних збитків та 3% річних із урахуванням критичного фінансового стану відповідача, форс-мажорних обставин та дефектів оформлення специфікацій, суд зазначає наступне.
В обґрунтування заявлених клопотань, відповідач зокрема зазначає, що розмір заявленої пені у сумі 144 060,74 грн. є явно неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання та підлягає зменшенню. Пеня становить понад 25% від суми основного боргу, що свідчить про її каральний, а не компенсаційний характер. Сума пені у розмірі 144 060,74 грн підлягає суттєвому скороченню силу закону.
Також, відповідач посилається на скрутне фінансове становище підприємства, та зазначає, що через об`єктивні боргові зобов`язання контрагентів перед відповідачем та складнощі в господарській діяльності підприємство не мало достатніх коштів для повного погашення боргу раніше. Діяльність відповідача здійснюється в умовах безпосередньої близькості до зони бойових дій, що істотно впливає на господарську діяльність підприємства. Зокрема, підприємство зазнає: регулярних перебоїв з електропостачанням; обмежень у роботі виробничих потужностей; порушення логістичних та постачальних ланцюгів; нестабільності роботи контрагентів. Вказані обставини носять системний характер, не залежать від волі відповідача та унеможливлюють своєчасне виконання грошових зобов`язань. Просить суд врахувати, що 31.12.2025 року на терріторію ТОВ «ТЕРРА» відбувся приліт безпілотного літального апарату типу «Герань-2» внаслідок чого було пошкоджено частину інфраструктури підприємства та порушено нормальну господарську діяльність. Прильот шахеду та інші форс-мажорні обставини лише ускладнили ситуацію після завершення строку попередньої розстрочки. Після настання вказаних обставин підприємство було вимушене оперативно вжити комплекс заходів, спрямованих на усунення наслідків пошкоджень, забезпечення збереження активів, відновлення господарської діяльності. Контрагенти відповідача мають заборгованість перед підприємством, що впливає на платоспроможність. Прильот шахеду та інші форс-мажорні обставини лише ускладнили ситуацію після завершення строку попередньої розстрочки. Таким чином, невиконання зобов`язань раніше не є умисним, а обумовлене об`єктивними обставинами.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення.
При цьому, статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
З аналізу вищевикладеного слідує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, за змістом зазначеної норми закону нарахування трьох процентів річних та збитків від інфляції входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Верховний Суд зазначав, що частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 341/915/16-ц).
Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (стаття 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначеного способу захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).
Отже, визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право на стягнення інфляційних втрат є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти мали бути отримані.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 виснувала, що три проценти річних, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом.
Враховуючи наведене, висновки відповідача у викладені у наданих до суду відзиві на позовну заяву, запереченнях та клопотанні (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) щодо зменшення розміру інфляційних збитків та 3% річних із урахуванням критичного фінансового стану відповідача, форс-мажорних обставин та дефектів оформлення специфікацій, суд зазначає наступне є необґрунтованими.
Крім того, Верховний Суд у низці постанов, зокрема, 05.10.2023 року у справі №904/4334/22, від 23.11.2023 року у справі №917/991/22, від 01.10.2024 року у справі №910/18091/23, від 23.10.2024 року у справі №910/15639/23, висловлював правову позицію стосовно відсутності права суду на зменшення інфляційних.
Враховуючи вищевикладене, а також правову природу інфляційних втрат, інфляційна складова боргу не підлягає зменшенню за клопотанням боржника, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.
Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).
Визначені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Крім того, Верховний Суд переглядаючи судові рішення у справі №904/4334/22 у касаційному порядку, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що суд не може за клопотанням відповідача зменшити розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат.
При цьому, нарахування у вигляді інфляційних втрат та трьох процентів річних, що передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою статтею 611 Цивільного кодексу України, тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені статтею 617 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 617 Цивільного кодексу України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, тоді як стаття 625 цього Кодексу є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.
Щодо посилань відповідача на форс-мажорні обставини, суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 року у справі № 910/8741/22, досліджуючи питання щодо форс-мажору в контексті застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, зазначив, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання. Цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору.
У зв`язку із чим, клопотання відповідача у цій частині не підлягаю до задоволення.
Щодо клопотань відповідача у наданих до суду відзиві на позовну заяву, запереченнях та клопотанні (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) про зменшення розміру пені, із урахуванням критичного фінансового стану відповідача, форс-мажорних обставин та дефектів оформлення специфікацій, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, згідно частиною 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013.
Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан обох сторін та соціальна значущість підприємств також мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.
Водночас, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Разом з тим приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Суд оцінює чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Суд враховує той факт, що підприємство відповідача має скрутне фінансове становище через об`єктивні боргові зобов`язання контрагентів перед відповідачем та складнощі в господарській діяльності підприємство не мало достатніх коштів для повного погашення боргу раніше, та на те, що діяльність відповідача здійснюється в умовах безпосередньої близькості до зони бойових дій, що істотно впливає на господарську діяльність підприємства, та те, що вказані обставини носять системний характер, не залежать від волі відповідача та унеможливлюють своєчасне виконання грошових зобов`язань, та те, 31.12.2025 року на територію ТОВ «ТЕРРА» відбувся приліт безпілотного літального апарату типу «Герань-2» внаслідок чого було пошкоджено частину інфраструктури підприємства та порушено нормальну господарську діяльність та інші форс-мажорні обставини які лише ускладнили ситуацію після завершення строку попередньої розстрочки, а контрагенти відповідача мають заборгованість перед підприємством, що впливає на платоспроможність. Таким чином, невиконання зобов`язань раніше не є умисним, а обумовлене об`єктивними обставинами, не є тією обставиною, що свідчить про наявність виключних обставин.
Також, суд приймає до уваги, що заборгованість у відповідача виникла ще з лютому 2025 року, березні 2025 року, червні 2026 року, та серпня 2025 року та на даний час так і не погашена.
Саме лише посилання на боргові зобов`язання контрагентів перед відповідачем та складнощі в господарській діяльності підприємство не є виключною підставою, щодо зменшення штрафних санкцій.
Щодо посилання на форс мажорні обставини, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду належних документів, який підтверджують його фінансовий стан на даний час. Оскільки відповідач веде певну господарську діяльність, отже, ведеться податковий і бухгалтерській облік, підприємство має інформацію та можливість надати інформацію про наявність/відсутність грошових коштів на рахунках тощо. 
Також, відповідач посилається на тяжкий фінансовий стан, та зазначає, що згідно зі звітом про фінансові результати за І квартал 2026 року чистий збиток ТОВ «ТЕРРА» становить 26 534 тис. грн. при чистому доході від реалізації лише 30 384 тис. грн. - тобто за твердження останнього, підприємство працює глибоко у збиток. Для порівняння: за аналогічний період 2025 року дохід складав 63 258 тис. грн., тобто виручка скоротилась більш ніж вдвічі. Власний капітал товариства скоротився з 81 668 тис. грн. до 55 134 тис. грн. лише за один квартал. Нерозподілений прибуток минулих років зменшився з 59 661 до 33 127 тис. грн., що свідчить про споживання накопичених резервів для покриття поточних збитків. Грошові кошти на рахунках становлять лише 207 тис. грн. (на початок кварталу 0 850 тис. грн.), що фактично означає відсутність ліквідності для поточних розрахунків. Також зазначає, що довгострокові кредити банків становлять 112 973 тис. грн. Виробничі запаси (зерно та інше), які обліковуються на балансі, є предметом застави за кредитним договором з АТ «Скай Банк». Відповідач позбавлений права розпоряджатися цим майном без згоди заставодержателя — відчужувати, передавати або спрямовувати його на погашення зобов`язань перед третіми особами. Таким чином, наявність активів на балансі не відображає реальну платоспроможність товариства. 
При цьому, наявні у матеріалах справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31.12.2025 року, витяги з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України від 16.01.2026 року, наказ від 05.01.2026 року «Про проведення інвентаризації», інвентаризаційний опис на 07.01.2026 року, акт обстеження приміщення підприємства Зернового комплексу, в якому зберігалися документи підприємства від 07.01.2026 року, акт обстеження/інвентаризації пошкодженого майна ТОВ «ТЕРРА» внаслідок атаки БПЛА (конструктивні пошкодження приміщень, скління та виробничого обладнання) від 07.01.2026 року, наказ від 06.02.2026 року № 1985 «Про підтвердження ТОВ “Терра” статусу критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період», лист Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації від 03.03.2026 року, лист – підтримка Златопільської міської ради від 20.03.2026 року, не є тими доказами, з яких можна встановити скрутне фінансове становище відповідача. 
Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши в сукупності вказані обставини, взявши до уваги інтереси позивача та відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотань про зменшення пені.
Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
При цьому, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, заперечень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень, заперечень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.
Враховуючи вищезазначене, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 
суму основного боргу у розмірі 561 214,96 грн., 
3 % річних у розмірі 13 953,37 грн., 
інфляційні втрати у розмірі 27 790,89 грн.,
пеню у сумі 143 849,11 грн. 
В частині стягнення 3 % річних у розмірі 21,90 грн. та пені у сумі 211,63 грн. - відмовити.
Щодо клопотання відповідача (вх. № 10839/26 від 06.05.2026 року) про відстрочення та розстрочення виконання судового рішення, клопотанні відповідача (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) разі ухвалення рішення про стягнення - надати відстрочення його виконання строком до 30 вересня 2026 року, суд зазначає наступне.
В обґрунтування заявлених клопотань, відповідач зокрема зазначає, що 31 грудня 2025 року внаслідок ворожої атаки із застосуванням ударного безпілотного літального апарату по виробничому об`єкту ТОВ «ТЕРРА» майновий комплекс підприємства зазнав значних руйнувань. Ударом знищено елеваторні споруди, технологічне обладнання, інфраструктуру зберігання зерна - тобто великий за обсягом виробничий актив, що формував дохід підприємства. За таких обставин негайне виконання судового рішення у повному обсязі є об`єктивно неможливим - не внаслідок ухилення від виконання, а через значне знищення економічної основи діяльності підприємства. Має місце не просто матеріальна шкода, а суттєве ускладнення господарської діяльності, що згідно зі статтею 331 Господарського процесуального кодексу України є самостійною та достатньою підставою для розстрочення виконання рішення. 
Також зазначає, що відповідач несе особливі зобов`язання перед державою в умовах воєнного стану, продовжує діяльність в інтересах оборони і водночас перебуває у стані відновлення після прямої збройної атаки. Примусове стягнення повної суми боргу в такій ситуації завдасть непоправної шкоди як самому підприємству, так і його здатності виконувати функції критично важливого суб`єкта господарювання. Негайне та одноразове стягнення присудженої суми в умовах, коли підприємство втратило великий виробничий актив, з високою ймовірністю призведе до порушення справи про банкрутство відповідача.
Також зазначає, що останній не ухиляється від виконання зобов`язань і не заперечує наявність боргу. 24 жовтня 2025 року підприємство направило позивачу гарантійний лист із визнанням заборгованості та погодженим графіком погашення до 28.12.2025 року, що свідчить про те, що ще до настання надзвичайних подій підприємство активно намагалось врегулювати заборгованість.
З урахуванням викладеного, відповідач пропонує наступний порядок виконання судового рішення: 
Етап 1- відстрочення: виконання судового рішення відстрочити до 01 серпня 2026 року. Зазначений період необхідний для відновлення необхідного рівня виробничої діяльності підприємства. 
Етап 2 - розстрочення: починаючи з 01 серпня 2026 року здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення присудженої суми у розмірі 100 000,00 грн. не пізніше останнього робочого дня кожного місяця. Залишок суми, що не покритий щомісячними платежами, підлягає сплаті в останній місяць строку розстрочення єдиним платежем.
Також, відповідач зазначає, що підставами для відстрочення є: - чистий збиток за І квартал 2026 року склав 26 534 тис. грн., що унеможливлює одноразове погашення боргу; — залишок грошових коштів на рахунках - 207 тис. грн., що є критично недостатнім; - основні активи перебувають в заставі і не можуть бути реалізовані; - підприємство продовжує виробничу діяльність і має реальні перспективи відновлення платоспроможності за умови надання відстрочення для погашення. Та просить суд, у разі ухвалення рішення про стягнення — надати відстрочення його виконання строком до 30 вересня 2026 року.
Відповідно до вимог частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Згідно частин 2, 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу.
Відповідно до частин 4, 5, 7 статті 331 господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.
Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Отже, вирішуючи питання про відстрочку та розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.
Положеннями пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 326 Господарського процесуального кодексу України закріплено принцип обов`язковості рішень суду, згідно із яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковим на всій території України.
Відповідно до частини 2 статті 326 Господарського процесуального кодексу України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Суд зазначає, що згідно з частиною 1статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
При цьому, самі лише посилання заявника на складне фінансове становище, та те, що відповідач не ухиляється від виконання зобов`язань і не заперечує наявність боргу, на форс мажорні обставини - військовий стан, те, що чистий збиток за І квартал 2026 року склав 26 534 тис. грн., що унеможливлює одноразове погашення боргу, залишок грошових коштів на рахунках - 207 тис. грн., що є критично недостатнім, основні активи перебувають в заставі і не можуть бути реалізовані, підприємство продовжує виробничу діяльність і має реальні перспективи відновлення платоспроможності за умови надання відстрочення для погашення, те що негайне та одноразове стягнення присудженої суми в умовах, коли підприємство втратило великий виробничий актив, з високою ймовірністю призведе до порушення справи про банкрутство відповідача, якими обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, із урахуванням інтересів позивача (стягувача), без надання належних та допустимих доказів, не може бути безумовною підставою для надання відстрочки чи розстрочки виконання судового рішення; при цьому, відстрочення та розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15 березня 2018 року у справі № 910/8153/17).
Європейський суд з прав людини зазначив, що відсутність грошових коштів не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань (Справа "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 (заява №59498/00), Справа "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року (заява № 18357/91) та інші).
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відстрочення та розстрочення виконання судового рішення можлива лише у виняткових випадках, при наявності доказів та обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.
Суд зазначає, що наведені відповідачем у наданих до суду клопотаннях (вх. № 10839/26 від 06.05.2026 року) та (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) обставини, не свідчать про неможливість виконання рішення суду у цій справі, при цьому, на підтвердження викладених у заяві обставин, заявником до клопотання було надано лише витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31.12.2025 року, витяги з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України від 16.01.2026 року, наказ від 05.01.2026 року «Про проведення інвентаризації», інвентаризаційний опис на 07.01.2026 року, акт обстеження приміщення підприємства Зернового комплексу, в якому зберігалися документи підприємства від 07.01.2026 року, акт обстеження/інвентаризації пошкодженого майна ТОВ «ТЕРРА» внаслідок атаки БПЛА (конструктивні пошкодження приміщень, скління та виробничого обладнання) від 07.01.2026 року, наказ від 06.02.2026 року № 1985 «Про підтвердження ТОВ “Терра” статусу критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період», лист Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації від 03.03.2026 року, лист – підтримка Златопільської міської ради від 20.03.2026 року.
Вказані документи за висновком суду не підтверджують у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України належними та допустимими доказами скрутне фінансове становище відповідача.
При цьому, відповідачем не надано до суду належного доказу (відомості про рахунки у інших банківських установах та про рух коштів по цих рахунках, фінансової звітності, про наявність або відсутність майна, яке може бути реалізовано з метою погашення боргу тощо) з якого суду можливо встановити викладені у заяві обставини, а самі лише посилання відповідача на те, що останній має скрутне матеріальне становище, посилання наявність заборгованість інших контрагентів та на форс-мажорні обставини (воєнний стан), без надання належних та допустимих доказів, не можуть бути підставою для задоволення клопотань (вх. № 10839/26 від 06.05.2026 року) та (вх. № 13526 від 13.05.2026 року).
Відповідно до частини 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Як вбачається із матеріалів справи, у наданому до суду клопотанні (вх. № 10839/26 від 06.05.2026 року) відповідач, просить суд відстрочити виконання судового рішення до 01 серпня 2026 року, та розстрочити: починаючи з 01 серпня 2026 року здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення присудженої суми у розмірі 100 000,00 грн. не пізніше останнього робочого дня кожного місяця. При цьому, у наданому до суду клопотанні відповідачем не наведено обґрунтованого графіку (із зазначенням конкретних дат та визначення сум), якого боржник мав на меті дотримуватися у разі розстрочення виконання рішення судом.
У наданому клопотанні (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) відповідач просить суд, надати відстрочення його виконання строком до 30 вересня 2026 року.
Вказані клопотання суперечать один одному, як щодо строків відстрочення, так і щодо визначених у них періодів відстрочення, що переконливо свідчить про відсутність у діях боржника наміру зі своєчасного виконання рішення у цій справі дій направлених на виконання рішення суду.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача (вх. № 10839/26 від 06.05.2026 року) про відстрочення та розстрочення виконання судового рішення та клопотання відповідача (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) у разі ухвалення рішення про стягнення - надати відстрочення його виконання строком до 30 вересня 2026 року.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справі Іммобільяре Саффі проти Італії (заява № 22774/93) наголосив, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні (див., mutatis mutandis, рішення у згадуваній вище справі Горнсбі, с. 510, п. 40). Отже, виконання судового рішення не може розстрочуватись на незаконних підставах.
Також суд враховує, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р.). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" від 28.07.1999 року (заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Тяжке фінансове становище підприємства (на що посилається боржник) не є незвичайною і не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки, є одним із можливих ризиків підприємницької діяльності та в умовах фінансової кризи в країні носить загальний характер, як для боржника так і для стягувача.
З огляду на викладене, з урахуванням балансу інтересів сторін та права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку тривалого невиконання рішення суду, клопотання відповідача (вх. № 10839/26 від 06.05.2026 року) та (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) про відстрочення та розстрочення рішення суду не підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 11 202,13 грн.
Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 130, 185, 236 - 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -  

УХВАЛИВ:

У позові відмовити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра" (64107, Харківська обл., м. Златопіль, вул. Учительська, буд. 1а, ЄДРПОУ 30150670) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА-ДРУК" (33016, м. Рівне, вул. Будівельників, буд. 6, ЄДРПОУ 32354597)
суму основного боргу у розмірі 561 214,96 грн.,
3 % річних у розмірі 13 953,37 грн.,
інфляційні втрати у розмірі 27 790,89 грн.,
пеню у сумі 143 849,11 грн.
та судовий збір у розмірі 11 202,13 грн.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
В частині стягнення 3 % річних у розмірі 21,90 грн. та пені у сумі 211,63 грн. - відмовити.
У клопотанні відповідача (вх. № 10839/26 від 06.05.2026 року) про відстрочення та розстрочення виконання судового рішення - відмовити.
У клопотанні відповідача (вх. № 13526 від 13.05.2026 року) про зменшення розміру пені, інфляційних збитків та 3% річних із урахуванням критичного фінансового стану відповідача, форс-мажорних обставин та дефектів оформлення специфікацій, та у разі ухвалення рішення про стягнення - надати відстрочення його виконання строком до 30 вересня 2026 року – відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.
Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.
Реквізити сторін:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА-ДРУК" (33016, м. Рівне, вул. Будівельників, буд. 6, ЄДРПОУ 32354597);
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Терра" (64107, Харківська обл., м. Златопіль, вул. Учительська, буд. 1а, ЄДРПОУ 30150670). 
Повне рішення складено "22" червня 2026 р. 

Суддя		О.О. Ємельянова