У х в а л а
Іменем України
12 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 2034/2-1460/11
Провадження № 61-2826ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Плугатирьов Віталій Вікторович (далі - адвокат), 
на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 вересня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2026 року
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» (далі - ТОВ «ФК «Маніту») за участю заінтересованих осіб -Салтівського відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Салтівський ВДВС), Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АТ «Укргазбанк», стягувач), скаржника - про заміну сторони виконавчого провадження (далі - ВП)
у справі за позовом стягувача до скаржника про стягнення боргу за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки та
в с т а н о в и в:
1. У провадженні Харківського районного суду Харківської області перебувала справа за вказаним позовом. 12 квітня 2011 року суд першої інстанції ухвалив заочне рішення у справі № 2-1460/11 (далі - заочне рішення), згідно з яким позов задовольнив.
2. 7 травня 2012 року той суд видав виконавчий лист № 2-1460/11 для виконання заочного рішення.
3. У липні 2025 року ТОВ «ФК «Маніту» звернулося до суду першої інстанції із заявою про заміну сторони ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1460/2011. Просило замінити ПАТ АТ «Укргазбанк» як стягувача його правонаступником - ТОВ «ФК «Маніту». Мотивувало заяву так:
- 12 квітня 2011 року суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, згідно з яким стягнув зі скаржника на користь стягувача 38 416,91 доларів США та 26 532,87 грн боргу за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № 18/08-11, який стягувач уклав зі скаржником;
- державний виконавець Салтівського ВДВС відкрив ВП № НОМЕР_1, яке триває;
- 24 квітня 2025 року відбувся продаж активу - права вимоги за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами. Переможцем стало ТОВ «ФК «Маніту»;
- 3 червня 2025 року стягувач і ТОВ «ФК «Маніту» уклали договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О. С. за № 807. Того ж дня ТОВ «ФК «Маніту» сплатило ціну продажу активів/лота -13 780 584,75 грн;
- оскільки стягувач відступив, а ТОВ «ФК «Маніту» набуло право вимоги за кредитним договором щодо скаржника, слід замінити сторону стягувача у ВП.
4. 12 вересня 2025 року Харківський районний суд Харківської області постановив ухвалу, згідно з якою заяву ТОВ «ФК «Маніту» задовольнив. Мотивував так:
- у зв`язку із заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з ВП, припиняється її статус сторони ВП, а заміну належним кредитором суд проводить за заявою заінтересованої особи про заміну сторони ВП її правонаступником;
- ТОВ «ФК «Маніту» підтвердило підстави для процесуального правонаступництва щодо боргу за кредитним договором № 18/08-11 від 19 вересня 2008 року, ВП з примусового виконання рішення суду від 12 квітня 2011 року не закінчене, а тому є підстави для заміни стягувача як сторони у ВП.
5. 29 січня 2026 рокуХарківський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив без змін зазначену ухвалу суду першої інстанції. Мотивував так:
- заява дає обґрунтовані підстави вважати, що стягувач відступив, а ТОВ «ФК «Маніту» набуло право вимоги, зокрема, щодо скаржника за кредитним договором. Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення заяви. У матеріалах справи є докази, що на підставі протоколу проведення електронних торгів від 24 квітня 2025 року та договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 3 червня 2025 року відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, у зв`язку з чим ТОВ «ФК «Маніту» є новим кредитором і набуло всі права у правовідносинах щодо скаржника- боржника;
- доводи останнього, що банк втратив право вимоги до нього, оскільки пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, не заслуговують на увагу. ВП № НОМЕР_1на час розгляду заяви про заміну стягувача було відкритим, виконання рішення суду триває, постанова про відкриття ВП є чинною, а правомірність його відкриття не є предметом розгляду у справі. Скаржник лише вказав на те, що виконавчий лист суд видав у 2012 році, але не надав відомості про весь хід виконання заочного рішення, дати повернення і повторного пред`явлення виконавчого листа, які б давали підстави для висновку про пропуск строку його пред`явлення до виконання.
- скаржник зазначив, що банк не надав доказів відступлення права вимоги у зобов`язанні саме за рішенням суду, а не за кредитним договором. Ухвалення судового рішення про стягнення боргу за договором не є підставою заміни сторони у зобов`язанні за цим договором новим зобов`язанням за рішенням суду, а лише вказує на охоронний характер таких правовідносин, яким судове рішення надало захист. Таке рішення не змінює обсяг прав та обов`язків сторін зобов`язання, а тільки підтверджує їх наявність і надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах ВП. 
Оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, а відступлення права вимоги допускається на будь-якій стадії судового процесу, то договір відступлення права вимоги кредитор може укласти і після ухвалення судового рішення, яким вирішений спір сторін матеріальних правовідносин (зобов`язання), до моменту виконання боржником зобов`язання або настання інших обставин, що є підставою для припинення цього зобов`язання. 
Незалежно від того, як сторони договору відступлення права вимоги охарактеризували (найменували) зобов`язання - як таке, що належить кредиторові на підставі правочину, чи таке, що випливає із судового рішення, яким вирішений спір з приводу виконання відповідного правочину, - це не змінює суті зобов`язання. Тому укладення договору цесії після ухвалення судового рішення так само має наслідком заміну сторони у матеріальних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20).
6. 5 березня 2026 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 6771/0/220-26 від 5 березня 2026 року). Просив скасувати зазначені ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви. Мотивувала так:
- суди не дослідили матеріали ВП і зміст виконавчого листа у справі № 2-1460/11. Не звернули увагу, що стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання заочного рішення. На час видачі виконавчого листа до виконання діяв Закон України «Про виконавче провадження» 1999 року, згідно з яким строк пред`явлення до виконання виконавчих документів був встановлений протягом одного року з дня набрання рішенням законної сили (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15-ц);
- втрата первісним кредитором певних процесуальних прав унаслідок пропуску строків для вчинення процесуальних дій до моменту укладення договору відступлення права вимоги означає, що саме у такому обсязі новий кредитор може стати процесуальним правонаступником, і автоматичне поновлення процесуальних прав за наслідком укладення договору відступлення права вимоги не відбувається (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 34/425);
- суди безпідставно відмовили скаржнику у долученні до матеріалів справи інформації про хід виконання заочного рішення, а також копії виконавчого листа. Вказані матеріали скаржник не подав до суду першої інстанції або до суду апеляційної інстанції разом із апеляційною скаргою, оскільки отримав їх вже після подання такої скарги, що мало бути поважною причиною для долучення їх до матеріалів справи апеляційним судом;
- суди попередніх інстанцій безпідставно поклали на скаржника обов`язок довести відсутність переходу права вимоги до ТОВ «ФК «Маніту». Крім того, не звернули увагу, що скаржник не звертався до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20.
7. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження скаржника немає.
7.1. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).
7.2. За змістом вказаного припису відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору. Це - правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). 
Заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.
Заміна стягувача жодним чином не порушує законних прав та інтересів боржника та з урахуванням положень статті 516 ЦК України не залежить від його думки щодо такої заміни (див. mutatismutandis постанови Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13, Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 серпня 2024 року у справі № 204/6084/14-ц, від 11 серпня 2022 року в справі № 753/2356/21).
7.3. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
7.4. Стаття 514 ЦК України регулює відносини первісного та нового кредиторів і визначає, який саме обсяг прав і на яких умовах переходить до нового кредитора. Тобто ця стаття присвячена матеріальному правонаступництву, а не процесуальному (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 вересня 2021 року в справі № 1522/12471/12).
7.5. Одним із прав сторони у матеріальних відносинах є право на судовий захист порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав чи інтересів. Таке право вона може реалізувати, зокрема, у цивільних процесуальних відносинах. Якщо первісний кредитор відчужив права вимоги за договорами новому кредитору, то він передав останньому і право на судовий захист відповідних прав вимоги, у тому числі тоді, якщо щодо цих прав є оспорюваний первісним кредитором правочин. Після відступлення цивільного права первісний кредитор не зберігає за собою право його судового захисту (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 761/13017/16-ц (пункти 44-45, 54)).
7.6. Вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора у цих правовідносинах відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідносинах у визначених законом випадках. Зокрема, у процесуальних відносинах учасник може бути замінений там, де вони є триваючими, або за умови відновлення процесуальних строків для вчинення процесуальних дій. Втрата первісним кредитором певних процесуальних прав унаслідок пропуску строків для вчинення процесуальних дій до моменту укладення договору відступлення права вимоги означає, що саме у такому обсязі новий кредитор може стати процесуальним правонаступником, і автоматичне поновлення процесуальних прав за наслідком укладення договору відступлення права вимоги не відбувається (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (пункт 8.8)).
7.7. У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України). 
7.8. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (частина друга статті 55 ЦПК України).
7.9. У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частини перша та друга статті 442 ЦПК України).
7.10. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (абзац перший частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).
7.11. Процесуальний закон не ототожнює поняття «процесуальне правонаступництво» та «заміна сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені окремі статті ЦПК України - 55 і 442 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК України, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) й ухвала про заміну сторони ВП відокремлені одна від одної як такі, на які можна подавати апеляційні скарги окремо від рішення суду (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (пункт 74)).
7.12. Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідносинах, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (пункти 8.3-8.4)).
7.13. Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу відповідного суб`єкта, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника, і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Підставами процесуального правонаступництва можуть бути лише юридичні факти, які виникли під час судового провадження, а не до його початку. Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним правонаступництвом, оскільки воно може мати місце в тих випадках, коли права та/або обов`язки одного із суб`єктів спірних матеріальних правовідносин унаслідок тих чи інших юридичних фактів переходять до правонаступника. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після заміни сторони в матеріальних правовідносинах (див. mutatismutandis постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 вересня 2021 року в справі № 1522/12471/12, від 9 липня 2025 року у справі № 331/3102/14-ц).
7.14. Інакше кажучи, процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли правонаступництво відбулось у майнових відносинах. Тому для залучення правонаступників учасників справи суд має встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 758/10554/16-ц).
7.15. Заміна судом будь-якого учасника справи має не виключно формальний характер. Вона покликана зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва для виконання завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України у межах стадій судового процесу. Реалізація процесуального правонаступництва повинна мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами відповідного матеріального правонаступництва (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (пункти 92-93)).
7.16. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункти 31, 53), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 758/10554/16-ц).
7.17. Процесуальне правонаступництво у ВП - це заміна на будь-якій стадії саме ВП стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям. Тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і внаслідок яких виникають цивільні права й обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення ВП органами і посадовими особами.
Заміна сторони ВП правонаступником у ВП, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення з усіма юридичними наслідками: незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.
Враховуючи завдання ВП як складової судового провадження, процесуальною метою заміни сторони відкритого ВП і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) є виконання судового рішення в межах ВП.
На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у ВП як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого ВП. Після такого відкриття та до закінчення ВП заміна його сторони (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку приписи статті 442 ЦПК України, що передбачає процесуальні особливості правонаступництва у ВП, застосовуються разом із положеннями статті 55 ЦПК України. Не можна замінити сторону ВП, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення ВП, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи для такого відновлення.
Підставою для заміни сторони ВП (стаття 442 ЦПК України), тобто процесуального правонаступництва в межах ВП як юридичного процесу, є правонаступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і перехід до іншої особи прав чи обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах. Тоді як до відкриття ВП і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 ЦПК України, а в окремих випадках - також на підставі частини п`ятої статті 442 ЦПК України. Тому тільки до закінчення ВП можна ставити питання про заміну його сторони. А якщо воно закінчене, то заміна відповідної сторони правонаступником є неможливою без відновлення ВП відповідно до визначених законом умов.
Кредитор може відступити своє право вимоги правонаступнику, який не є стороною відкритого ВП, на підставі правочину, який не залежить від відкриття ВП. До моменту ухвалення судового рішення про заміну первісного кредитора його правонаступником у відкритому ВП процесуальне правонаступництво не відбувається (див. mutatismutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (пункти 76-78, 80-81, 94, 96, 98), від 3 листопада 2020 року в справі № 916/617/17 (пункти 66-67, 74-76)).
7.18. Оскільки ВП є самостійною стадією судового процесу, сторони ВП належать до учасників справи, а тому, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії ВП, заміна сторони ВП означає й заміну учасника справи (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2020 року в справі № 916/617/17 (пункт 73)).
7.19. Заміна кредитора відбувається поза межами ВП у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з ВП, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони ВП, а її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права й обов`язки у зобов`язанні, зокрема право бути стороною ВП (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 грудня 2025 року у справі № 2-329/12).
7.20. Суди попередніх інстанцій встановили такі обставини:
- 12 квітня 2011 року Харківський районний суд Харківської області у справі № 2-1460/11 ухвалив заочне рішення: стягнув зі скаржника на користь стягувача борг за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № 18/08-11. Заочне рішення набрало законної сили;
- 7 травня 2012 року Харківський районний суд Харківської області видав виконавчий лист, який неодноразово перебував на примусовому виконанні;
- 12 березня 2024 року державний виконавець Салтівського ВДВС відкрив ВП № НОМЕР_1. Боржником в останньому єскаржник, а стягувачем - ПАТ АТ «Укргазбанк». Рішення суду досі невиконане. ВП триває; 
- 24 квітня 2025 року відбувся продаж активу - права вимоги за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами. Переможцем торгів стало ТОВ «ФК «Маніту»;
- 3 червня 2025 року стягувач уклав із ТОВ «ФК «Маніту» договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О. С. за № 807. Того ж дня ТОВ «ФК «Маніту» сплатило ціну продажу активів/лоту - 13 780 584,75 грн;
- права вимоги на користь нового кредитора стягувач відступив, зокрема, право вимоги за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № 18/08-11, позичальником (боржником) за яким є скаржник.
7.21. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили матеріали ВП і зміст виконавчого листа у справі № 2-1460/11, а також не врахували пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
7.22. Предмет заяви ТОВ «ФК «Маніту» не стосується перевірки законності постанови державного виконавця про відкриття ВП № НОМЕР_1, встановлення всього ходу виконання судового рішення з моменту видачі виконавчого листа, вирішення питання про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Таким предметом є наявність або відсутність підстав для заміни стягувача у ВП у зв`язку з матеріальним правонаступництвом.
7.23. Суди попередніх інстанцій встановили, що 12 березня 2024 року державний виконавець Салтівського ВДВС відкрив ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання заочного рішення. Це ВП на час вирішення заяви про заміну його сторони було відкритим, рішення суду - невиконаним, а постанова державного виконавця про відкриття ВП - чинною та нескасованою. Тому апеляційний суд правильно вважав, що доводи скаржника про пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не можуть бути самостійною підставою для відмови у заміні стягувача у відкритому ВП, постанова про відкриття якого є чинною. Якщо боржник вважає, що державний виконавець неправомірно відкрив ВП, він не позбавлений можливості захищати свої права у встановленому законом порядку, зокрема шляхом оскарження відповідних рішень, дій або бездіяльності державного виконавця. Однак у цьому провадженні таких вимог немає.
7.24. Посилання скаржника на постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15-ці Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій. Застосування висновку про те, що відступлення права вимоги не поновлює автоматично втрачені процесуальні права первісного кредитора, можливе за умови встановлення факту втрати такого процесуального права. У цій справі суди встановили інше: виконавчий лист неодноразово перебував на примусовому виконанні, ВП № НОМЕР_1 відкрите та триває, а виконавчий документ не визнаний таким, що не підлягає виконанню.
7.25. Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не прийняли додаткові докази щодо ходу ВП і копію виконавчого листа.
7.26. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд приймає лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України). 
7.27. Скаржник не довів, що під час розгляду заяви судом першої інстанції він або його представник були об`єктивно позбавлені можливості звернутися до органу державної виконавчої служби за інформацією про хід ВП або надати інші докази їхніх заперечень. Саме лише одержання відповіді на адвокатський запит після ухвалення рішення судом першої інстанції та після подання скаржником апеляційної скарги не означає існування виняткового випадку відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України.
7.28. Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно поклали на скаржника обов`язок доведення відсутності факту переходу права вимоги до ТОВ «ФК «Маніту».
7.29. ТОВ «ФК «Маніту» як заявник мало довести обставини, про які стверджувало як про підставу заяви, а саме: існування відкритого ВП, вибуття первісного стягувача з матеріальних правовідносин і перехід до нього права вимоги за відповідним зобов`язанням. Суди попередніх інстанцій встановили, що ці обставини підтверджені матеріалами справи: постановою про відкриття ВП № НОМЕР_1, договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 3 червня 2025 року, протоколом проведення електронних торгів, доказами оплати ціни продажу активів/лота та витягом із реєстру прав вимоги, у якому зазначений кредитний договір від 19 вересня 2008 року № 18/08-11, позичальником / боржником за яким є скаржник. Скаржник, заперечуючи проти заяви, стверджував про інші обставини: пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, втрату банком права на примусове виконання рішення суду та відсутність підстав для заміни стягувача. Отже, саме скаржник мав довести ті факти, про які стверджував як на підставу його заперечень проти заяви. Такий підхід відповідає загальному правилу розподілу обов`язку доказування.
7.30. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 не підтверджує його доводи, а навпаки узгоджується з висновком апеляційного суду. У тій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ухвалення судового рішення щодо стягнення боргу за договором не є підставою для заміни зобов`язання за договором новим зобов`язанням за рішенням суду. Апеляційний суд саме цей висновок застосував до спірних правовідносин.
7.31. Отже, суди попередніх інстанцій правильно встановили наявність необхідних умов для заміни стягувача у ВП і підстав для задоволення заяви про заміну сторони ВП. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою судами встановлених обставин і до спроби поставити під сумнів правомірність відкриття ВП, що не є предметом розгляду у цій справі.
7.32. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
7.33. Установивши, що виконавчий лист перебував і перебуває на виконанні у державного виконавця, а стягувач під час ВП передав ТОВ «ФК «Маніту» право вимоги за кредитним договором на підставі договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, суди попередніх інстанцій правильно виснували про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони у ВП. Таке застосування процесуальних норм є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення, зокрема, приписів статей 55 і 442 ЦПК України йабзацу першого частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження». Тому касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 вересня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2026 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» за участю заінтересованих осіб - Салтівського відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк»,  ОСОБА_1 - про заміну сторони виконавчого провадження.
2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко