печерський районний суд міста києва

Справа № 638/9372/25-ц 
пр. 2-4259/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Соколова О.М.,
при секретарі судових засідань: Птащуку Є. В.,
за участі: представника відповідача Молчан О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін цивільну справу № 638/9372/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в особі Департаменту виконавчої служби в особі заступника начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Міністерства юстиції України в особі Департаменту виконавчої служби в особі заступника начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2, у якому просить стягнути з Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби (в особі заступника начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 ) моральну шкоду в сумі 32802,68 грн, та судові витрати.
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20 вересня 2024 року було закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Донецьким окружним адміністративним судом у справі № 200/5669/23, незважаючи на фактичне невиконання судового рішення. Вказує, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 200/8309/24, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2025 року, постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження визнано протиправною та скасовано. На думку позивача, бездіяльність державного виконавця, яка полягала у передчасному закінченні виконавчого провадження, невжитті всіх необхідних заходів примусового виконання рішення суду, а також несвоєчасному відновленні виконавчого провадження після набрання судовим рішенням законної сили, призвела до тривалого невиконання судового рішення та спричинила їй моральні страждання, які виразились у психологічному напруженні, почутті пригніченості, розчаруванні у системі примусового виконання судових рішень та необхідності неодноразового звернення до органів державної влади і суду для захисту своїх прав.
Посилаючись на положення статей 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, статті 56 Конституції України, а також практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язковості виконання судових рішень, позивач просить стягнути з Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби моральну шкоду у розмірі 32 802,68 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 23.05.2025 року цивільну справу №638/9372/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в особі Департаменту виконавчої служби в особі заступника начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
28 серпня 2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача, у якому він заперечує проти позову, зазначаючи, що державним виконавцем під час виконання виконавчого провадження вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема винесено постанови про накладення штрафів на боржника, направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до Національної поліції України, а також у встановлений законом строк винесено постанову про відновлення виконавчого провадження після набрання законної сили відповідним судовим рішенням. Відповідач зазначає, що подальше вчинення виконавчих дій було неможливим у зв`язку з відсутністю оригіналу виконавчого документа, який на момент подання відзиву до органу державної виконавчої служби не надходив. Крім того, відповідач наголошує, що невиконання судового рішення зумовлено діями боржника - Державної судової адміністрації України, а не бездіяльністю державного виконавця. Також у відзиві зазначено, що позивачем не доведено наявності моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими моральними стражданнями, а також не надано належних і допустимих доказів на підтвердження розміру такої шкоди. Також, відповідач звернув увагу, що у справах про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади при здійсненні владних повноважень, належним відповідачем є держава Україна, а не Міністерство юстиції України чи його структурний підрозділ, у зв`язку з чим позов пред`явлено до неналежного відповідача. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
27 серпня 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка заперечує доводи відповідача та зазначає, що державним виконавцем не вжито всіх передбачених законом заходів для належного та своєчасного виконання судового рішення. Позивачка вказує, що державний виконавець фактично обмежився винесенням постанов про накладення штрафів та закінчення виконавчого провадження, не з`ясував питання щодо можливості перерозподілу бюджетних асигнувань, виділення додаткового фінансування для виконання рішення суду, а також не встановив розмір коштів, необхідних для його виконання. Позивач зазначає, що постанова про відновлення виконавчого провадження була винесена несвоєчасно, а тривале невиконання судового рішення та необхідність звернення до суду і державних органів спричинили їй моральні страждання, почуття несправедливості та зневіру у системі примусового виконання судових рішень, у зв`язку із чим просила позов задовольнити.
У судове засідання позивачка не з`явилась, водночас від неї надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, у якій позовні вимоги позивачка підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові.
У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Суд, дослідивши докази наявні у матеріалах справи, позицію сторін та надані пояснення, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
З матеріалів позовної заяви встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/5669/23, на виконання якого 16.04.2024 видано виконавчий лист, зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління ДСА України в Донецькій області для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2023 по 31.10.2023.
03.06.2024 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1.
20.09.2024 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яку рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.01.2025 у справі № 200/8309/24, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2025, визнано протиправною та скасовано.
Після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження відповідач тривалий час не відновлював виконавче провадження, не вжив усіх необхідних заходів примусового виконання судового рішення, не здійснив належної перевірки дій боржника - Державної судової адміністрації України, не з`ясував питання щодо можливого перерозподілу бюджетних асигнувань, а також не забезпечив належного контролю за розглядом повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, направленого до Національної поліції України.
Зазначені дії та бездіяльність державного виконавця призвели до тривалого невиконання судового рішення, викликали у позивачки почуття пригніченості, занепокоєння, емоційного виснаження, зневіри у належному функціонуванні механізму виконання судових рішень та завдали моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 32 802,68 грн.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно зі статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або його посадової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.
Суд враховує, що тривале невиконання судового рішення, необхідність неодноразового звернення до суду та інших органів державної влади, а також невизначеність щодо фактичного виконання рішення суду об`єктивно могли викликати у позивача негативні емоції, душевні переживання, почуття несправедливості та психологічний дискомфорт.
Разом із тим, вирішуючи спір, суд виходить із того, що у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади або його посадовою особою, належним відповідачем є держава Україна.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади або його посадовою особою, належним відповідачем є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, а також у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц.
Судом встановлено, що позивач звернулась із позовом до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тоді як належним відповідачем у даній категорії спорів є держава Україна.
Клопотань про заміну неналежного відповідача належним відповідачем позивачем не заявлялось.
Зважаючи на процесуальні приписи статті 51 ЦПК України та матеріально-правові норми Цивільного кодексу України, визначення складу сторін, зокрема належного відповідача, є виключним правом та обов`язком позивача, а пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, статтями 23, 1173, 1174 ЦК України, суд,-
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в особі Департаменту виконавчої служби в особі заступника начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повний текст судового рішення складено 22.05.2026.

Суддя О. М. Соколов