Номер провадження: 22-ц/813/2708/26 
Справа № 496/2860/23
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

встановив:
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просить визнати недійсним правочин, а саме складену нею розписку від 27.03.2008 року.
Позов обґрунтовано тим, що 27.03.2008 року позивачка написала розписку про отримання від відповідачки 30000 доларів, проте така не є договором позики, оскільки містить зобов`язання повернути кошти з моменту продажу або застави квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто має ознаки договору купівлі-продажу або завдатку (попередньої плати). 
Крім того, відповідачка самовільно здійснила виправлення дати укладення розписки з 27.03.2008 року на 27.03.2009 року, де цифра «8» була виправлена відповідачкою на «9». Такий доказ свідчить про те, що укладення розписки від 27.03.2008 року передувала укладенню договору про намір від 16.10.2008 року, укладеного між ТОВ «Всеукраїнська спілка спеціалістів – агенція нерухомого майна «Аксіома» та позивачкою про доручення продати вказану вище квартиру.
Отже відповідна розписка була складена під впливом помилки та має бути визнана недійсною відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 229 та ст. 215 ЦК України.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_2 про закриття провадження по цій справі. Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зловживання стороною позивача процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу. Відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зловживання стороною позивача процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скаржниця зазначає про безпідставність та хибність висновку суду про перебування у іншому суді справи між тими самими сторонами та про той самий предмет, оскільки у справі №753/9735/16-ц про яку зазначено судом, як про тотожну, стягуються грошові кошти за вказаною розпискою вище за приписами ст.ст.1046,1047 ЦК України, а отже підстави, передбачені п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, відсутні.
Також скаржниця зауважує, про надання адвокатом відповідача суперечливої та недостовірної інформації щодо місцезнаходження оригіналу оспорюваної розписки.
Учасники справи будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним нормам, з огляду на таке.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, виходив з того, що ухвалюючи рішення про стягнення боргу, у справі №753/9735/16-ц Дарницький районний суд міста Києва встановив як правову природу вказаної вище розписки, так і дату її укладення, що наразі оспорюється позивачкою.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі N 320/9224/17 (провадження N 14-225цс19) зазначено, що: "згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 761/7978/15-ц (провадження N 14-58цс18) зазначено, що "необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що:
"предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу".
Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 вересня 2023 року у справі N 198/219/22.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Відтак, після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02 березня 2023 року у справі N 480/4772/20.
Частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Частиною першою статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Позивач це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес.
Відповідач це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2024 року у справі N 554/527/23 (провадження N 61-11779св23) зроблено висновок, що "суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили".
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили чи ухвали суду про закриття провадження у справі, постановленої між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається. Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов`язана з виключністю судового рішення.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: 1 - тотожних сторін спору, 2 - тотожного предмета позову, 3 - тотожної підстави позову.
Поняття "юридичний спір" має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття "спір про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду.
Під підставами позову слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин та підстав також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше, - для визначення предмета доказування по даній справі.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.
Тобто позови повинні співпадати за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
З Єдиного державного реєстру судових рішень, апеляційним судом встановлено, що у справі №753/9735/16-ц ОСОБА_2 просила стягненнути боргу за договором позики з ОСОБА_1 .
Дійсно, з мотивувальної частини рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року у цивільній справі № 753/9735/16 убачається, що ОСОБА_2 зверталась суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики від 27.03.2008 року, водночас на відміну від справи №496/2860/23, недійсність вказаної розписки не була предметом позову.
Відтак, оскільки нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору у справі, апеляційний суд виснує, що у справі яка переглядається, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку із наявністю судового рішення, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав
Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі "Bellet у. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Суд першої інстанції ці обставини не урахував, застосував неправильне тлумачення процесуальних норм, що в свою чергу позбавило позивачку права на доступ до суду і завадило розгляду її позову та відповідно є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст. ст. 367, 374,379, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Справу направити до суду першої інстанції на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді В.В. Кострицький

М.В. Назарова