ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2026 року	справа № 380/3815/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – відповідач, Головне управління) про:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 20 лютого 2026 року № 135050016753 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 32 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 13.02.2026 року відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, шляхом зарахування до страхового стажу періодів роботи:
- з 15.08.1994 по 01.04.1995 згідно записів трудової книжки від 17.03.1995 - робота в спілці селян “Мрія” смт. Гриців Шепетівського району Хмельницької області (страховий стаж 0 років 07 місяців 15 днів);
- з 19.02.1996 по 26.11.2009 згідно записів трудової книжки від 17.03.1995 - робота в АТ “Ключі” на території рф, Читинська область (страховий стаж 13 років 09 місяців 07 днів);
- з 20.03.2012 по 22.10.2020 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.2012 - робота в ТзОВ “Чай Урья золото” на території рф, Магаданська область район Крайньої Півночі (страховий стаж 08 років 07 місяців 02 дні).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.02.2026 звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Рішенням від 20.02.2026 № 135050016753 Головне управління відмовило у призначенні пенсії, встановивши страховий стаж у розмірі 6 р. 6 міс. 29 дн., що є меншим за мінімально необхідний – 12 років. Позивач вважає оспорюване рішення протиправним, оскільки: (1) відмова у зарахуванні до стажу роботи у спілці селян «Мрія» з підстав виправлень у трудовій книжці є безпідставною, адже відповідальність за правильність ведення трудової книжки покладається на роботодавця, а не на працівника; (2) відмова у зарахуванні стажу, набутого на території рф, є протиправною, оскільки суперечить принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі (ст. 58 Конституції України) та ст. 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі – Угода СНД 1992), яка захищає вже набуті пенсійні права навіть після виходу держави з Угоди.
Ухвалою суду від 09.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначено, що: (1) до страхового стажу не може бути зарахований період роботи з 15.08.1994 по 01.04.1995, оскільки дата прийняття на роботу містить виправлення, а різниця між датою прийняття та датою наказу про прийняття перевищує один місяць, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок; (2) стаж, набутий на території рф з 19.02.1996 по 26.12.2009 та з 20.03.2012 по 22.10.2020, не підлягає зарахуванню у зв`язку з тим, що Угода СНД 1992 зупинена, а Закон України № 1058-IV не передбачає зарахування стажу, набутого на території іноземної держави після 31.12.1991.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.
Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 1/25/4438/В від 02.10.2025 встановлено, що ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю третьої групи. Дата встановлення інвалідності – 25.09.2025. Підстава – загальне захворювання (основний діагноз: М05.80 – серопозитивний ревматоїдний артрит, множинні локалізації). Дата повторного оцінювання – 01.11.2027.
13.02.2026 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності, додавши до неї відповідні документи. За принципом екстериторіальності матеріали справи передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Рішенням від 20.02.2026 № 135050016753 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії по інвалідності. Підставою для відмови стало те, що розрахований страховий стаж склав лише 6 р. 6 міс. 29 дн., тоді як відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058) для осіб, яким від 49 до 51 року, необхідним є страховий стаж не менше 12 років.
До страхового стажу не зараховано три оспорювані позивачем періоди:
1) з 15.08.1994 по 01.04.1995 – робота у спілці селян «Мрія», смт. Гриців Шепетівського р-ну Хмельницької обл., згідно з трудовою книжкою колгоспника від 17.03.1995, – через наявність виправлення дати прийняття на роботу та розбіжності між датою прийняття та датою наказу, що перевищує один місяць;
2) з 19.02.1996 по 26.12.2009 – робота в АТ «Ключі», Читинська обл., рф, – стаж набутий на території іноземної держави (РФ), де після 01.01.1992 страхові внески до Пенсійного фонду України не сплачувались;
3) з 20.03.2012 по 22.10.2020 – робота в ТзОВ «Чай Урья золото», Магаданська обл., рф (трудова книжка ТК-V № 1249720 від 20.03.2012), – стаж набутий на території іноземної держави (рф), де після 01.01.1992 страхові внески до Пенсійного фонду України не сплачувались.
Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі — Закон № 1058).
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону № 1058 особи, яким встановлено інвалідність III групи у віці від 49 до 51 року включно, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу не менше 12 років.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач на дату звернення (13.02.2026) мав вік 50 р. 9 міс. 1 дн. та є особою з інвалідністю III групи, встановленою з 25.09.2025. Отже, умова щодо віку та наявності інвалідності відповідного ступеня є дотриманою. Спір між сторонами стосується виключно наявності у позивача необхідного страхового стажу.
З цього приводу суд враховує таке.
Відповідач відмовив у зарахуванні зазначеного періоду, посилаючись на те, що дата прийняття на роботу у трудовій книжці колгоспника від 17.03.1995 містить виправлення, а різниця між датою прийняття та датою наказу перевищує один місяць, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Мінпраці, Мін`юсту та Мінсоціальний захисту від 29.07.1993 № 58 (далі – Інструкція № 58).
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (затверджений постановою КМУ від 12.08.1993 № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Сам лише факт наявності виправлення дати або формальних розбіжностей між датою прийняття та датою наказу не є безумовною підставою для невизнання відповідного запису дійсним і відмови у зарахуванні відповідного стажу.
Згідно з п. 2.4 Інструкції № 58 обов`язок вносити записи до трудової книжки покладено на власника підприємства (уповноважену ним особу), а не на працівника. Відповідальність за правильне ведення, облік та зберігання трудових книжок несе роботодавець (п. 7 постанови КМУ від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників»). Недоліки у веденні трудової книжки, допущені роботодавцем, не можуть тягнути негативних наслідків для працівника у вигляді позбавлення права на пенсійне забезпечення, оскільки це суперечить ст. 46 Конституції України та принципам соціальної держави.
Зазначений підхід відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду. Так, у постанові від 07.02.2018 у справі № 275/615/17 (провадження № К/9901/768/17) Верховний Суд дійшов висновку, що неправильне або неповне оформлення трудової книжки роботодавцем не може слугувати підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки вина за такі недоліки лежить на посадових особах підприємства, а не на працівнику. 
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 (провадження № К/9901/1298/17) та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, де зазначено, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки; неналежний порядок ведення документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.
Запис у трудовій книжці містить найменування підприємства, підставу прийняття на роботу (наказ № 24 від 1994 р.), дату і підставу звільнення, завірений відповідними підписами та печаткою колгоспу. Зазначений запис є допустимим і достатнім доказом трудової діяльності у вказаний період.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно відмовив у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 15.08.1994 по 01.04.1995 (0 р. 07 міс. 15 дн.).
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Періоди роботи позивача на території російської федерації в АТ «Ключі» (Читинська обл., рф) з 19.02.1996 по 26.12.2009 (13 р. 9 міс. 7 дн.), в ТзОВ «Чай Урья золото» (Магаданська обл., рф) з 20.03.2012 по 22.10.2020 (8 р. 7 міс. 2 дн.), підтверджуються відповідними записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 20.03.2012, копію якої було надано позивачем відповідачу разом із заявою про призначення пенсії. Жодних зауважень щодо належності оформлення записів у трудовій книжці позивача за цей період відповідач у спірному рішенні не зазначив.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Як передбачено частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
13.03.1992 Україна підписала багатосторонню Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення (далі – Угода від 13.03.1992), зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація.
Відповідно до статті 1 Угоди від 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Відповідно до статті 11 Угоди від 13.03.1992 необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Положення вказаних угод були чинними на момент роботи позивача у спірні періоди. Дія Угоди від 13.03.1992 припинена згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення".
Водночас, відповідно до пункту 2 статті 13 Угоди від 13.03.1992 пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Отже, положення відповідних міжнародних договорів розповсюджуються також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, припинення участі України в Угоді від 13.03.1992 не є підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу, який враховується для призначення пенсії, періодів роботи на території інших держав-учасниць Угоди, якщо відповідний страховий стаж набутий в період чинності Угоди для України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22, в якій Верховний Суд дійшов висновку про те, що загальним правилом припинення участі України в Угоді не є підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу, який враховується для призначення пенсії, періодів роботи на території інших держав - учасниць Угоди, якщо відповідний страховий стаж набутий в період чинності Угоди для України та до прийняття відповідних нормативних актів.
Подібні правові висновки сформульовано Верховним Судом у постановах від 14.11.2019 у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі № 555/2250/16-а, від 17.06.2020 у справі № 646/1911/17, від 21.02.2020 у справі № 291/99/17 та від 06.07.2020 у справі № 345/9/17.
В силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи відповідача про те, що відповідно до Закону України від 23.12.2022 "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на РРФСР по 31.12.1991, суд оцінює критично, оскільки вказаний Закон регулює відносини у сферах цивільного, сімейного та кримінального права, не стосується зарахування трудового (страхового) стажу для призначення пенсії, а тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Питання зарахування періодів роботи у спірний період регулюється спеціальним законодавством та міжнародними договорами України, які є частиною національного законодавства.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи на території російської федерації з 19.02.1996 по 26.12.2009, з 20.03.2012 по 22.10.2020 є протиправною, а вказані періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.
Підсумовуючи, з урахуванням стажу, зарахованого відповідачем (6 р. 6 міс. 29 дн.), та стажу, який безпідставно не враховано (за спірними трьома періодами – 22 р. 11 міс. 24 дн.), загальний страховий стаж позивача становить понад 29 років, що перевищує мінімально необхідні 12 років за ст. 32 Закону № 1058. Позивач на дату звернення (13.02.2026) має вік від 49 до 51 року та є особою з інвалідністю III групи, встановленою до дати звернення. Отже, позивач набув право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст. 32 Закону № 1058.
За вказаних обставин рішення відповідача від 20.02.2026 № 135050016753 суперечить наведеним нормам матеріального права та підлягає визнанню протиправним і скасуванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для цього немає перешкод і не потрібно отримувати будь-які дозволи, погодження тощо. Верховний Суд у постанові від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17 вказав, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним та ефективним способом захисту є зобов`язання Головного управління призначити пенсію з дати звернення. Суд вважає за необхідне саме зобов`язати відповідача призначити позивачеві пенсію по інвалідності, а не лише скасувати відмовне рішення, аби уникнути необхідності повторного звернення до суду та забезпечити ефективне поновлення порушеного права.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним при зверненні до суду із цим позовом судовий збір.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 20.02.2026 № 135050016753 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ЄДРПОУ 14099344) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсію по інвалідності з 13.02.2026 відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи: з 15.08.1994 по 01.04.1995 в спілці селян "Мрія"; а також періоди роботи в російській федерації: з 19.02.1996 по 26.12.2009, з 20.03.2012 по 22.10.2020.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ЄДРПОУ 14099344) судовий збір у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.