Номер провадження: 22-ц/813/306/26 
Справа № 501/3493/23
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 24 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, згідно якого просить суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності. У квартирі зареєстровані відповідачі, але не проживають в ній більше 25 років. Вказані обставини спричиняють позивачу незручності у праві володіння та користування майном. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Рішенням Чорноморського міського суду Одеської області від 24 січня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 24 січня 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, стягнути судові витрати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи оскаржуване рішення суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд поклав в основу рішення помилковий висновок, що на момент розгляду справи в суді ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі АДРЕСА_1 , що насправді не відповідає дійсності. Так, суд першої інстанції посилався на Лист управління забезпечення діяльності центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську від 22.09.2023 року, згідно якого в спірній квартирі зареєстроване місце проживання наступних осіб: ОСОБА_7 (батько скаржниці), ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Тобто, ОСОБА_1 не вказано в переліку осіб, які станом на час розгляду справи мали зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Попри це, суд дійшов помилкового висновку, що скаржниця має зареєстроване місце проживання у зазначеній квартирі, та на підставі цього ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 .
Рішення суду про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 у справі №501/3117/22 – не набрало законної сили, оскільки оскаржено ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 до суду першої інстанції було подано клопотання про зупинення провадження по цій справі №501/3493/23 – до розгляду справи №501/3117/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про визнання права власності, однак суд безпідставно відмовив у зупиненні провадження у справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.05.2023 року у справі №501/3117/22 було задоволено заяву ОСОБА_1 , та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Разом з тим скаржник зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_3 посилалась та надавала копії «письмових пояснень» невстановлених осіб називаючи ці копії «поясненнями свідків». Однак такі пояснення не є показаннями свідків та не могли бути враховані судом, оскільки, вони складені за відсутності повідомлення осіб про кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку, не є належними доказами та показаннями свідків у розумінні ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 03.03.2026 року на 14:00 год. ОСОБА_1 та представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету ЧМР Одеського р-н Одеської обл. не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили та заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи в режимі відеоконференції не подавали.
Присутня у судовому засіданні представник ОСОБА_3 , адвокат Латій О.В. не заперечувала проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 03.03.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та визнаючи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:
-на момент розгляду справи в суді, у спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не проживає в ній понад 25 років, що підтверджується наданою позивачем копією акту від 05.06.2023 року;
- інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня у спірній квартирі не мешкає та не зареєстрована;
- за таких обставин суд вважав, що позов підлягає задоволенню частково, оскільки відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратила право на користування житловим приміщенням, без поважних причин не користується квартирою, яка належить позивачу, понад 1 рік.
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (т. 1 а. с. 10).
Згідно копії актів встановлення постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 від 05.12.2022 року, вказано, що ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі постійно (т. 1 а. с. 11-12).
З копії акту від 05.06.2023 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 більше 25 років не проживають наступні особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 13).
Відповідно до копії відповіді ГО УМВД України в Кіровоградській області від 16.03.2001 року, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 проживають в Кіровоградській області (а. с. 18).
Згідно з інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.07.2023 року вбачається, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 04.05.2023 року у справі № 501/3117/22 (т. 1 а. с. 19-21).
З відповіді виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 30.06.2023 року вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету від 27.01.1976 року № 54 був виданий ордер від 09.02.1976 року № 175 громадянину ОСОБА_14 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 складом сім`ї - 4 особи (він, дружина – ОСОБА_15 , син – ОСОБА_7 , дочка – ОСОБА_16 ). На підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 08.04.1983 року № 237 був переведений особистий рахунок на дружину - ОСОБА_15 , у зв`язку зі смертю попереднього наймача (т. 1 а. с. 24).
Особовий рахунок по квартирі АДРЕСА_1 відкрито на ОСОБА_3 , що підтверджується копією листа КП «МУЖКГ» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (т. 1 а. с. 25).
Відповідно до інформації відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради від 08.09.2024, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знято з реєстрації 27.02.2023 року за адресою: квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 32).
Відповідно до інформації відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради від 12.09.2023 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знято з реєстрації 27.02.2023 року за адресою: квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 35).
Відповідно до інформації відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради від 08.09.2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 33).
Згідно листа управління забезпечення діяльності центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську від 22.09.2023 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання наступних осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 101).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 грудня 2022 року у справі №501/3117/22 визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 52-53).
Не погодившись з вказаним вище рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою (т. 1 а. с. 54-62).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 травня 2023 року у справі №501/3117/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 грудня 2022 року (т. 1 а. с. 62 зворотній бік, 68-70).
Колегія суддів виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження N 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03), та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві" (рішення від 16 липня 2009 року у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02).
У цій справі позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.
Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином та передбачає загальне правило, згідно з яким при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
Крім того, частиною третьою статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців, а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Отже, за нормами ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Під час вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені в ст. 71 ЖК України строки (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2024 року в справі № 183/271/22).
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13).
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк (постанови Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 344/9319/19, від 04 листопада 2025 року в справі № 755/16458/23).
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року в справі № 404/9215/19 зазначено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 161/126/23 вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, у цей строк перериває строк тимчасової відсутності. За тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Згідно із частиною першою 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частинах першій, четвертій статті 9 ЖК України закріплено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (стаття 58 ЖК України).
Згідно із статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
У справі, що переглядається, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі до моменту, як позивач стала власницею такого нерухомого майна, однак не проживають за місцем реєстрації ще з початку 1990 років, тобто більше 25 років, що зокрема підтверджується Актом від 05.06.2023 року. Крім того, зазначила, що з реєстру обтяжень останній стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено обтяження в рамках іншої справи за заявою ОСОБА_17 , що чинить позивачці перешкоди у праві володіння та користування майном.
Як убачається з матеріалів справи, питання визнання права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 було предметом розгляду у справі № 501/3117/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про визнання права власності. За результатами розгляду зазначеної справи, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 грудня 2022 року визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного вище рішення суду внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 6 Закону України "Про доступ до реєстру судових рішень").
З Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається що ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у цивільній справі № 501/3117/22 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 37,00 кв. м, право власності на яку 07 лютого 2023 року зареєстровано за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у цивільній справі № 501/3117/22 апеляційну скаргу ОСОБА_17 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , задоволено, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про визнання права власності. З касаційною скаргою на зазначене судове рішення, учасники справи не зверталися.
Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
Як встановлено судом у справі № 501/3117/22 за участі осіб, які беруть участь у справі, що переглядається, ОСОБА_3 не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували наявність у визначеного позивачкою відповідача ( ОСОБА_10 ) права власності на спірне нерухоме майно. Між тим, з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно убачається, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 не була приватизована та ніколи не перебувала у приватній власності, до реєстрації такої за ОСОБА_3 на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15.12.2022 року по справі №501/3117/22. Вказані обставини підтверджуються також і листом КП «БТІ» А-93 від 18 квітня 2023 року.
Суд апеляційної інстанції у справі № 501/3117/22 виснував, що на час звернення ОСОБА_3 до суду із цим позовом право власності на спірне нерухоме майно належало територіальній громаді м. Чорноморськ реалізація якого здійснюється через Одеську міську раду. Водночас, відповідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку №4655 від 17.11.2015 року за адресою: АДРЕСА_2 – зареєстровано ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . 
Одеським апеляційним судом у постанові від 19 листопада 2024 року у цивільній справі № 501/3117/22 зроблено висновок, що оскаржуване рішення суду у цій справі безпосередньо впливатиме на права, обов`язки та інтереси Чорноморської МР Одеського району Одеської області, як власника, так і осіб, які мають право користування вказаним нерухомим майном, яких, однак, не було визначено ОСОБА_3 , як відповідачів під час звернення до суду із цим позовом. При цьому, апеляційний суд не надає правової оцінки іншим доводам апеляційної скарги та обставинам, якими скаржниця заперечує проти позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки це може мати місце під час розгляду справи із усіма належними відповідачами по справі.
Отже, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, судове рішення на підставі якого ОСОБА_3 зареєстровано за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, в якій крім іншого встановлено, що спірна квартира є власністю територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.
На виконання постанови Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року про виправлення описки у справі № 501/3117/22 відділом реєстрації обліку осіб УЗД ЦНАП у м. Чорноморську внесено зміни до реєстру територіальної громади, а саме:
- відновлено реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , громадян ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- скасовано реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 2 а. с. 20 – зворот).
На підтвердження не проживання відповідачів у спірній квартирі позивачка до позовної заяви долучила акт від 05.06.2023 року, складений начальником ЖЕД № 2 та мешканцями сусідніх квартир, у якому зазначено, що ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі більше 25 років.
Суд першої інстанції вказав, що не проживання відповідачів у спірній квартирі більше ніж 6 місяців підтверджується актом обстеження. Проте, даний акт підтверджує лише ту обставину, що станом на дату складення акту відповідачі не проживали у спірній квартирі. Суд не звернув уваги на те, що акт не містить інформації про те, на підставі яких досліджень, спостережень були здійснені відповідні висновки щодо не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні та причини такого не проживання.
Крім того, апеляційний суд критично оцінює поданий позивачем акт, оскільки в ньому зафіксовано факт не проживання, зокрема, ОСОБА_1 більше 25 років у квартирі АДРЕСА_1 , однак датою реєстрації у зазначеній квартирі ОСОБА_1 є 13.04.2005 року, що не співвідноситься з фактом не проживання останньої у спірній квартирі протягом більше 25 років.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що акт від 05.06.2023 року не є належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення факту не проживання відповідачки ОСОБА_1 у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин.
Посилання позивача як на підтвердження місця проживання відповідача на копію відповіді ГО УМВД України в Кіровоградській області від 16.03.2001 року, з якої вбачається, що ОСОБА_12 , ОСОБА_17 проживають в Кіровоградській області не заслуговує на увагу, оскільки згідно довідок з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 02.12.2013 року та від 17.11.2015 року ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 лише з 13.04.2005 року, тобто через 4 роки після надання такої відповіді ГО УМВД України в Кіровоградській області.
Посилання у позовній заяві на те, що відповідач не приймає участі в утриманні спірної квартири, не сплачує комунальні послуги та не піклується про зазначене майно, не можуть бути взяті до уваги, оскільки така обставина сама по собі не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.
У матеріалах справи також міститься копія ордера № 175 від 09.02.1976 року, виданого гр. ОСОБА_14 , який є дідом відповідачки ОСОБА_1 , на вселення у квартиру АДРЕСА_1 на склад сім`ї з 4 осіб: ОСОБА_14 , дружина – ОСОБА_15 (баба ОСОБА_1 ), син – ОСОБА_7 (батько ОСОБА_1 ), дочка – ОСОБА_16 . На підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 08.04.1983 року № 237 був переведений особистий рахунок на дружину - ОСОБА_15 , у зв`язку зі смертю попереднього наймача.
Отже, право користування зазначеною квартирою виникло у відповідачки ОСОБА_1 на законних підставах, як члена сім`ї наймача.
Разом з тим, ОСОБА_3 не оспорювала право користування спірною квартирою відповідачами у справі.
Звертаючись з апеляційною скаргою сторона відповідача стверджує, що ОСОБА_21 не втрачала інтересу до свого помешкання, в якому вона безперервно проживала та зареєстрована з 13.04.2005 року, і до моменту зняття її з реєстрації 27.02.2023 року за заявою власника житла, ОСОБА_3 , право власності на яке зареєстровано на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 грудня 2022 року у справі № 501/3117/22, що на час розгляду цієї справи не набрало законної сили.
Таким чином, у контексті обставин цієї справи, колегія апеляційного суду встановила, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач не проживала без поважних причин у спірній квартирі.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).
Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі "Gillow v. the U.K." від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі "Larkos v. Cyprus" від 18 лютого 1999 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19.
Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо житлового об`єкта, а також наявності чи відсутності іншого житла.
ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права користування.
Отже, в матеріалах справи відсутні доказів, які би підтверджували наявність обставин, що сукупно могли би стати підставою для припинення права користування житлом відповідачем.
Враховуючи викладені вище обставини, а саме той факт, що право користування зазначеною квартирою виникло у відповідачки ОСОБА_1 на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, відсутність доказів на підтвердження того, що відповідач не проживала без поважних причин у спірній квартирі, а також оцінюючи втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності, у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.
Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині – скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1610,40 грн підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 січня 2024 року в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1610,40 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.05.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова