ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 р. 	Справа № 440/15014/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.08.2025 (суддя Канигіна Т.С.; м. Полтава) по справі № 440/15014/24
за позовом ОСОБА_1 
до Військова частина НОМЕР_1 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач) в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неоформлення довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, ненарахування та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 за весь період військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 оформити ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно", нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за весь період військової служби відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.1998 № 1135 "Про забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном у мирний час", постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1444 "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час", наказу Міністра оборони України від 31.01.2006 № 45 "Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1444", наказу Міністра оборони України від 29.04.2016 № 232 "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем відмовлено у нарахуванні та виплаті гарантованої законодавством України грошової компенсацію вартості за неотримане речове майно. 
31.12.2024 до суду надійшов відзив, у якому представник Військової частини НОМЕР_1 зазначив, що відповідно до розрахункової карти ОСОБА_1 за 2024 рік від 30.12.2024 за № 3944 у грудні 2024 року сержанту із матеріального забезпечення ОСОБА_1 було нараховано та виплачено компенсація за невикористане майно у розмірі 147318,81 грн. На підставі зазначеного просив закрити провадження у справі.
03.01.2025 позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому зазначив про відсутність довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" або розрахунку вартості недоотриманого речового майна за весь період служби.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2025 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" або розрахунку вартості недоотриманого речового майна за весь період служби ОСОБА_1 .
Станом на 18.08.2025 вказану довідку відповідачем до суду не надано.
Рішенням від 28 серпня 2025 року Харківський окружний адміністративний суд задовольнив позов ОСОБА_1 .
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за час проходження військової служби.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_2 довідку про вартість неотриманого речового майна.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за час проходження військової служби.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду (справа № 440/15014/24 від 28.08.2025) та прийняти судове рішення, яким провадження у справі закрити.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі не повно та необ`єктивно з`ясував обставини справи, не взяв до уваги та не дослідив докази надані військовою частиною НОМЕР_1 , що призвело до прийняття помилкового рішення судом.
Вказує, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, що стало підставою для задоволення позову ОСОБА_1 , не була вчасно надана військовою частиною НОМЕР_1 у зв`язку з перебуванням керівного та особового складу військової частини НОМЕР_1 , що входить до складу ТГр та ОТУ, та яка залучена та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Харківській області. Тому у військової частини була відсутня можливість надати таку довідку суду в строки визначені ухвалою. Відсутність такої можливості також зумовлена тим, що в умовах ведення бойових дій, служби військової частини НОМЕР_1 , інформація та матеріали від яких необхідні для підготовки знаходяться територіально віддалені одна від одної, що в свою чергу впливає на збір та підготовку матеріалів. 
Зазначає, що відповідно до відомості від 27.12.2024 ОСОБА_1 27.12.2025 було перераховано суму в розмірі 147318,81 грн., що відповідно до розрахункової карти являється компенсацією за невикористане речове майно. Отже, оскільки позивачу було нарахувано та виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за весь період військової служби, довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно", провадження у справі №440/15014/24 підлягає закриттю.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України до 13.06.2024. Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.06.2024 № 170 позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я. На день звільнення позивач мав вислугу на військовій службі 30 років.
Під час проходження служби у період з 1994 року по 2024 рік позивач отримував речове майно не в повному обсязі відповідно до передбачених норм, а тому, за доводами позивача, він має право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яка має бути йому виплачена під час звільнення відповідно до вимог статті 9-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанов Кабінету Міністрів України та наказів Міністра оброни України.
Як зазначено позивачем у позові, 27.06.2024 останній звернувся із заявою до Військової частини НОМЕР_1 з проханням здійснити спірні виплати, однак, відповіді не отримав. 
Не погодившись з протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір у справі суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки відповідачем не було видано позивачу та на вимогу суду довідку про вартість речового майна, а у наказі Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.06.2024 № 170 не зазначено про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 року (далі - Закон №2011-XII).
Стаття 1 Закону №2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі – Порядок №178) пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до п. 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. 
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в п. 3 Порядку "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в п. 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 803/756/17, від 23.08.2019 у справі №2040/7697/18.
Згідно з абзацем 1 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із рапортами від 27.06.2024 та 23.10.2024 в яких просив надати йому довідку про вартість недоотриманого речового майна, що належить до видачі йому за весь період служби, та здійснити виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до Порядку № 178. 
Проте станом на день звернення позивача до суду з цим позовом довідка про вартість речового майна не була йому надана відповідачем, а компенсація за неотримане речове майно не була виплачена.
Лише під час судового розгляду справи у відзиві на позов відповідач зазначив, що відповідно до розрахункової карти ОСОБА_1 за 2024 рік від 30.12.2024 за № 3944 у грудні 2024 року сержанту із матеріального забезпечення ОСОБА_1 було нараховано та виплачено компенсацію за невикористане майно у розмірі 147318,81 грн.
Разом з тим довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, на підставі якої здійснюється виплата грошової компенсації замість речового майна та за отриманням якої звертався позивач, відповідач до суду не надав як з відзивом на позовну заяву, так і на виконання вимог ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2025.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем під час розгляду справи в суд першої інстанції не було надано належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження.
Оскільки виплата грошової компенсації вартості за речове майно здійснюється на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, в якій зазначається її розмір, а таку довідку не було надано Військовою частиною НОМЕР_1 ані на звернення позивача, ані на виконання вимог ухвали суду, суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити відповідність виплаченої позивачу в грудні 2024 року грошової компенсації в сумі 147318,81 грн розміру компенсації, що визначена у довідці Військової частини НОМЕР_1 про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України у суду були відсутні.
Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність можливості виконати вимоги ухвали суду про надання додаткових доказів у зв`язку з перебуванням керівного та особового складу військової частини НОМЕР_1 , що входить до складу ТГр та ОТУ, та яка залучена та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Харківській області, а також територіальну віддаленість служб військової частини НОМЕР_1 , що в свою чергу впливає на збір та підготовку матеріалів, у зв`язку з чим відповідач просить суд апеляційної інстанції врахувати як доказ у справі довідку № 2 від 30.06.2024 про вартість речового майна, що підлягає до видачі, видану на ім`я ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як свідчать матеріали справи, ухвалою від 10 червня 2025 року Полтавський окружний адміністративний суд витребував у Військової частини НОМЕР_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , та встановив строк для виконання вимог цієї ухвали тривалістю п`ять днів з дня отримання її відповідачем.
Вказана ухвала була отримана Військовою частиною НОМЕР_1 в електронному кабінету підсистеми "Електронний Суд" 11.06.2025 о 21:31 та з огляду на приписи ч. 6 ст. 251 КАС України вважається врученою 12.06.2025. 
Згідно з ч. 6, 7, 9 ст. 80 КАС України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.
У разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.
Згідно з ч. 2 ст. 121 КАС України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Як зазначено у рішенні суду першої інстанції та підтверджується інформацією з комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду", станом на 18.08.2025 вказану довідку відповідачем на виконання вимог ухвали суду не було надано. 
При цьому відповідач, на виконання наведених вище приписів КАС України, не повідомив суд про неможливість подати витребувані докази у встановлений судом строк із зазначенням відповідних причин. З клопотанням про продовження встановленого судом строку для надання доказів у справі через наявність обставин, що ускладнюють виконання вимог ухвали суду та на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, відповідач до першої інстанції суду також не звертався. 
Водночас колегія суддів враховує, що з моменту отримання відповідачем ухвали про витребування доказів та ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі сплинуло більше ніж 2 місяці. Будь-яких належних доказів того, що протягом цього періоду відповідач не мав об`єктивної можливості надати до суду першої інстанції витребувану довідку, відповідач до суду апеляційної інстанції не надав. 
Отже, колегія суддів вважає, що відповідач у своїй апеляційній скарзі не навів жодних аргументів та не надав доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість подання зазначених документів до суду першої інстанції.
Відсутність такого обґрунтування свідчить про відсутність правових підстав для прийняття зазначених доказів судом апеляційної інстанції.
Повертаючись до обставин справи колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
З огляду на встановлені у справі обставини та враховуючи ненадання відповідачем довідки про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, колегія суддів погоджується з загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача шляхом зобов`язання відповідача надати позивачу довідку про вартість неотриманого речового майна та здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за час проходження військової служби.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за час проходження військової служби, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що на час судового розгляду справи відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації вартості речового майна в розмірі 147318,81 грн, на підтвердження чого надав розрахункову карту ОСОБА_1 за 2024 рік від 30.12.2024 за № 3944 та вказана обставина позивачем не заперечувалась у відповіді на відзив відповідача. 
Оскільки за відсутності довідки про вартість речового майна, що належить видачі позивачу, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити розмір грошової компенсації, що належала до виплати ОСОБА_1 та, як наслідок здійснити перевірку її виплати позивачу в повному обсязі, колегія суддів вважає, що належним способом захисту права позивача в цій частині вимог є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за час проходження військової служби, з урахуванням проведених виплат. 
Крім того колегія суддів враховує, що в резолютивній частині рішення суд першої інстанції допустив описку, зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 надати довідку про вартість неотриманого речового майна ОСОБА_2 , замість позивача ОСОБА_1 . Зазначена помилка не була виправлена судом першої інстанції на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що, після набрання законної сили рішенням, може ускладнити його виконання. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції належить змінити в резолютивній частині відповідно до наведених вище висновків суду апеляційної інстанції.
В іншій частині доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.08.2025 по справі № 440/15014/24 - змінити, виклавши абзаци 3, 4 резолютивної частини рішення в такій редакції:
"Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку про вартість неотриманого речового майна.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за час проходження військової служби, з урахуванням проведених виплат".
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.08.2025 по справі № 440/15014/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова