Справа №: 389/4214/25	

провадження №: 2/398/1651/26
РІШЕННЯ
Іменем України 

"04" травня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді Авраменка О.В.,
з участю секретаря судового засідання Суржик І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Олександрія в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру

В С Т А Н О В И В:

14.11.2025 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої на підставі ордеру діє адвокат Новіков О.М., звернулась в Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області з позовною заявою до  ОСОБА_2 , в якій просила припинити право власності ОСОБА_2 , на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на вищевказану квартиру. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.06.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Олександрійським МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Шлюбний договір між сторонами не укладався. За час перебування у шлюбі ними, на підставі договору купівлі-продажу, придбано майно, а саме квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти, які були сплачені за купівлю квартири, є особистою власністю ОСОБА_1 , так як отримані нею від батьків для купівлі саме цієї квартири. За правилами ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 викладений правовий висновок про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2025 року справу №389/4214/25 (провадження №2/389/1415/25) розподілено судді Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області Українському В.В.

Ухвалою суду від 24.11.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання на 01.12.2025 року.
01.12.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 15.12.2025 року.
Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15.12.2025 року зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.01.2026 року справа №389/4214/25 (провадження №2/398/1651/26) розподілена судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Авраменку О.В.
16.02.2026 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Новікова О.М. про уточнення позовних вимог від 14.02.2026 року, в якій він зазначив, що в позовній заяві помилково вказаний невірний номер спірної квартири, у зв`язку з чим уточнив позовні вимоги та просив припинити право власності ОСОБА_2 , на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на вищевказану квартиру. Крім того, 31.03.2026 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Новікова О.М. про розгляд справи без його та позивача участі.
06.03.2026 року відповідач через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Крім того зазначив, що ознайомився зі змістом позовних вимог та заяви про уточнення позовних вимог. 26.03.2026 року відповідач через систему «Електронний суд» подав заяву, в якій зазначив, що визнає позовні вимоги та просив розглядати справу без його участі.
Ухвалою суду від 03.04.2026 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог від 14.02.2026 року, відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 04.05.2026 року.
Учасники справи, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
02.05.2026 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його та позивача відсутність, в якій він також зазначив, що позовні вимоги підтримує та просив позов задовольнити.
27.04.2026 року через систему «Електронний суд» відповідач подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Додатково повідомив, що неодноразово у своїх заявах зазначав про визнання позову, оскільки квартира дійсно була придбана позивачем за власні кошти, а тому з врахуванням ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають. Крім того, повідомив, що на даний час перебуває у США, а тому не має можливості прийняти участь у розгляді справи.
Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить: дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні приписи містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України.
Частинами 1 – 3 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19)від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 25 лютого 2019 року, справа у справі №199/2099/17.
Судом встановлено, що 17 червня 2016 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 5).
Від спільного шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а. с. 12 – 13).
18.10.2018 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , як продавцями з однієї сторони та ОСОБА_2 , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач набув у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С.(а. с. 6 (на звороті) – 8).
Право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру зареєстровано 18.10.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом та відповіддю з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 6, 81 – 82).
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18), пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20)).
Отже, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право створює презумпцію належності цього права особам, які ним володіють внаслідок державної реєстрації.
Оскільки спірна квартира придбана відповідачем в період шлюбу з позивачем, то є об`єктом спільної власності подружжя, що призюмується. В той же час, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2026 року у справі № 504/2949/24 (провадження №61-13094св25) викладено правовий висновок, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 – 82 ЦПК.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1 – 3 ст.  89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 та постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17 і від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18.
Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинна була подати суду докази на підтвердження своїх вимог.
Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
В той же час, суд має обґрунтований сумнів щодо достовірності обставини придбання спірної квартири позивачем за рахунок власних коштів, наданих її батьками, з огляду на таке.
У пункті 8 договору купівлі-продажу зазначено, що цей договір укладається за згодою подружжя покупця, ОСОБА_1 , на укладення цього договору отриманої у відповідності з діючим законодавством, справжність підпису на заяві про надання згоди на купівлю квартири у спільну сумісну власність, засвідчено Чернишовим С.С., приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу 18.10.2018 року в реєстрі за №828, яка знаходиться у справах приватного нотаріуса.
Покупець свідчить, що квартира набувається ним за спільні кошти у спільну сумісну власність подружжя, оскільки на момент посвідчення договору він перебуває у зареєстрованому шлюбі (п. 7 договору купівлі-продажу).
В пункті 18 договору купівлі-продажу сторони, стверджували, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи.
Зазначене свідчить, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири, позивач та відповідач цілком усвідомлювали, що придбання ними квартири здійснюється за спільні кошти у спільну сумісну власність подружжя.
Позивачем договір-купівлі продажу квартири та подана нею заява від 18.10.2018 року, як другого з подружжя, про надання згоди на укладення цього договору не оспорювались.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Частиною 1 та пунктом 3 частини 2 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.
Разом з позовом позивачем подані письмові пояснення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що позивач є їх донькою та у вересні 2018 року вони надали позивачу грошові кошти з власних збережень для купівлі квартири в сумі 150 000,00 грн (а. с. 24 – 29).
При цьому, доказів дійсності того, що зазначені особи є батьками позивачу суду не надано.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
Оскільки, чинним ЦПК України не передбачено такого засобу доказування як письмові пояснення осіб, які не є учасниками справи, то в силу ст. 78 ЦПК України зазначені пояснення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є недопустимими доказами, а тому при ухваленні рішення суд не бере їх до уваги.
Із заявою про виклик ОСОБА_7 та ОСОБА_8 для допиту як свідків, відповідно до ст. 91 ЦПК України, позивач до суду не зверталася.
Отже позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя. Зокрема позивачем не надано доказів наявності у її батьків грошових коштів у сумі 150 000,00 грн та доказів фактичного передання таких грошових коштів позивачу (розписки про отримання грошових коштів, договору дарування грошових коштів, платіжного доручення про переказ коштів через банківські установи тощо).
Договір купівлі-продажу та заява позивача про надання згоди на придбання квартири у спільну сумісну власність подружжя не визнавалися недійсними, а тому відсутні правові підстави для припинення прав власності відповідача на спірну квартиру та відповідно визнання за позивачем права особистої приватної власності, а відтак у позові слід відмовити.
Відповідно дост. 141 ЦПК Україниу зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 – 81, 141, 258, 259, 263 – 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання права власності на квартиру.
Судові витрати залишити по фактично понесеним.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 07 травня 2026 року.

Суддя О.В.Авраменко