ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ 

майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, тел. (0412) 48 16 20,
e-mail: inbox@zt.arbitr.gov.ua, web: https://zt.arbitr.gov.ua,
код ЄДРПОУ 03499916 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 р. 	м. Житомир 	Справа № 906/1127/25 	

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Соловей Л.А., 
за участю секретаря судового засідання: Васильєвої Т.О.,

за участю представників сторін:
від позивача: Лисак М.Ю., ордер серія АІ №221986 від 25.05.2026; 
від відповідача: Соломонюк І.В. - ордер серія АМ №1136458 від 22.09.2025; 

розглянув у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (м.Київ) 
до Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№4) (м.Житомир) 
про стягнення 1 106 798,55грн,

з перервою в судовому засіданні з 28.04.2026 до 26.05.2026, відповідно до ч.2 ст.216 ГПК України.

Процесуальні дії по справі. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.
Державна інноваційна фінансово-кредитна установа звернулась до Господарського суду Житомирської області з позовом до Державного підприємства "ПІДПРИЄМСТВО ДЕРЖАВНОЇ КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ (№4)" про стягнення 1106798,55грн, з яких: 727 908,99грн пені, 290 770,01грн інфляційних втрат та 88 119,55грн 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається не несвоєчасну сплату відповідачем лізингових платежів за користування обладнанням на підставі договору фінансового лізингу №2-08/98 від 01.08.1998, заборгованість зі сплати яких встановлена рішеннями Господарського суду Житомирської області від 02.12.2002 у справі №4/3364 та від 11.05.2004 у справі №8/1358.
Ухвалою суду Житомирської області від 05.09.2025 (суддя Прядко О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 06.10.2025.
У відзиві на позовну заяву відповідач просить зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки, 3% річних та інфляційних з посиланням на те, що до 20.08.2020 відповідач фактично не був стороною виконавчого провадження, тому заявлені за період з 02.04.20217 до 20.08.2020 пеня, 3% річних та інфляційні задоволенню не підлягають. При цьому, ДП "Підприємство кримінально-виконавчої служби України №4" утворене з метою залучення засуджених, які відбувають покарання до суспільно-корисної праці. Відповідач не фінансується з державного бюджету, повністю забезпечує свою господарську діяльність за рахунок отримання прибутку від реалізованої продукції. Позивач, як правонаступник лізингодавця протягом 12 років не звертався до суду із заявами про заміну сторони у виконавчому провадженні, що фактично унеможливлювало примусове виконання рішення суду протягом цього періоду (а.с.66-69).
22.09.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних на 99% (а.с.93-96).
У відповіді на відзив позивач відзначив, що наявність тривалого прострочення та ухилення від виконання зобов`язань відповідачем свідчать про відсутність виняткових обставин, які є підставою для зменшення заявлених до стягнення сум; посилання на технічну помилку у виконавчому документі не звільняє відповідача від обов`язку виконати судові рішення. Також вказав, що збитковість чи соціальна значущість підприємства є не підставою для зменшення розміру санкцій. Господарська діяльність здійснюється на власний ризик, тому саме відповідач несе відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань (а.с.108-110).
25.09.2025 від позивача надійшло заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру пені, інфляційних та 3% річних (а.с.115-116).
Ухвалою суду від 06.10.2025 (суддя Прядко О.В.) закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1127/25 до судового розгляду по суті на 27.11.2025.
У судовому засіданні 27.11.2025 розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 04.12.2025, яку було продовжено до 24.12.2025.
Указом Президента України від 13.12.2025 № 944/2025 суддю Прядко О.В. призначено на посаду судді Західного апеляційного господарського суду.
Розпорядженням керівника апарату суду №44/26 від 13.01.2026 призначено повторний автоматизований розподіл справи №906/1127/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2026 справу №906/1127/25 розподілено судді Соловей Л.А.
Ухвалою суду від 14.01.2026 справу №906/1127/25 прийнято до провадження судді Соловей Л.А; розгляд справи по суті призначено на 03.02.2026.
Ухвалою суду від 03.02.2023 відкладено розгляд справи по суті на 03.03.2026.
03.03.2026 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких міститься прохання про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені та зменшення розміру 3% річних та інфляційних на 99% (а.с.193-196).
В судовому засіданні 03.03.2026 суд оголосив перерву до 31.03.2026, згідно зі ст.216 ГПК України.
31.03.2026 від представника позивача надійшли письмові пояснення від 30.03.2026 (а.с.206-212).
Ухвалою суду від 31.03.2026 відкладено розгляд справи по суті на 28.04.2026.
В судовому засіданні 28.04.2026 суд оголосив перерву до 26.05.2026, згідно зі ст.216 ГПК України.
Представник позивача в судовому засіданні 25.05.2026 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача проти позову заперечив, просив застосувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, а також зменшити розмір 3% річних та інфляційних на 99%.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
26.11.1997 між Житомирським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду України, ДП "Українська інноваційна фінансово-лізингова компанія" та Установою ЯЮ 309/4 укладено інноваційний договір № 25 з метою реалізації інноваційного проєкту "Впровадження високоефективних безвідходної технології виготовлення столярних виробів" вартістю 599 835,00грн з терміном повернення коштів - 01.10.2003. Умовами даного інноваційного договору передбачено, що Державний інноваційний фонд України виділяє позику ДП "Українська інноваційна фінансово-лізингова компанія", а ДП "Українська інноваційна фінансово-лізингова компанія" за державні кошти придбаває необхідне обладнання та передає його в користування Установі ЯЮ 309/4 на умовах фінансового лізингу (а.с.8-10).
З метою реалізації завдань, викладених в інноваційному договорі №25 від 26.11.1997, ДП "Українська інноваційна фінансово-лізингова компанія" (лізингодавець) та Установою ЯЮ 309/4 (лізингоотримувач) укладено договір фінансового лізингу № 2- 08/98 від 01.08.1998 (а.с.17-19). 
Згідно з умовами цього договору, Установа ЯЮ 309/4 отримала в користування обладнання загальною вартістю 600 620,31 грн. на платній основі з умовою сплати лізингових платежів.
Згідно з умовами договору фінансового лізингу № 2-08/98 від 01.08.1998 визначено, що строк користування лізингоотримувачем обладнанням закінчується 01.10.2003.
Правонаступником Житомирського регіонального відділення Державного інноваційного фонду згідно з постановою КМУ від 13.04.2000 №654 "Про утворення Української державної інноваційної компанії" є Українська державна інноваційна компанія.
Постановою КМУ від 08.08.2007 №1007 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" Українську державну інноваційну компанію перейменовано на Державну інноваційну фінансово-кредитну установу (позивач).
Правонаступником прав та обов`язків Установи ЯЮ 309/4 є Державне підприємство "Підприємство державної Кримінально-виконавчої служби України (№4)" (відповідач).
В порушення умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №2- 08/98 від 01.08.1998 відповідач зобов`язання щодо сплати лізингових платежів виконував неналежним чином.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 02.12.2002 у справі №4/3364 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті лізингових платежів за користування обладнанням на підставі договору фінансового лізингу від 01.08.98 № 2-08/98 в загальній сумі 445 599,69грн, в т.ч.: 429 000,00грн основного боргу (лізингові платежі), 14787,02грн пені, 1695,02грн витрат з держмита, 117,65грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с.29-30).
Також, рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.05.2004 у справі №8/1358 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті лізингових платежів за користування обладнанням на підставі договору фінансового лізингу від 01.08.98 №2-08/98 в загальній сумі 191 788,62грн, в т.ч.: 170 620,31грн основного боргу (лізингові платежі), 5 988,07грн пені, 13 362,35грн інфляційних нарахувань, 1 699,90грн державного мита, 117,99грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
За даними позивача відповідач 19.07.2024 остаточно сплатив всю суму заборгованості, стягнуту за рішенням суду від 02.12.2002 у справі №4/3364 та рішенням суду від 11.05.2004 у справі №8/1358, що підтверджується платіжними інструкціями від 28.06.2023, від 17.10.2023, від 20.11.2023, від 03.01.2024, від 16.04.2024, від 12.06.2024, від 27.06.2024, від 19.07.2024 (а.с.33-37). 
З огляду на те, що боржник тривалий період не виконував рішення суду від 02.12.2002 у справі №4/3364 та рішення суду від 11.05.2004 у справі №8/1358 позивач, вважаючи порушеним своє право, звернувся до Господарського суду з позовом, у якому просить стягнути з Державного підприємство "Підприємство державної Кримінально-виконавчої служби України (№4) 727 908,99грн пені, 88 119,55грн 3% річних та 290 770,01грн інфляційних, нарахованих за період з 02.04.2017 по 23.02.2022.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. 
Так, рішенням Господарського суду Житомирської області від 02.12.2002 у справі №4/3364 та рішенням суду від 11.05.2004 у справі №8/1358, які набрали законної сили, встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по сплаті лізингових платежів за користування обладнанням на підставі договору фінансового лізингу від 01.08.98 № 2-08/98.
Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно з ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.
До того ж, наведені приписи ст.ст.124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Згідно з ч.2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Отже, оскільки рішеннями Господарського суду Житомирської області від 02.12.2002 у справі №4/3364 та від 11.05.2004 у справі №8/1358, які набрали законної сили, встановлено факт наявності у ДП "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України" заборгованості по сплаті лізингових платежів за користування обладнанням на підставі договору фінансового лізингу від 01.08.98 №2-08/98 та які остаточно були виконані в липні 2024 року, відтак наявні правові підстави для нарахування за вказаний позивачем період 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Позивач вважає, що відповідач має сплатити інфляційні втрати та три проценти річних за період 02.04.2017 по 23.02.2022.
Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж у силу вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №657/1024/16-ц (провадження №14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Як зазначалося раніше, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа звернулася до суду з даним позовом у серпні 2025 року.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду навищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" №4434-IX від 14.05.2025 року пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено.
Закон №4434-IX від 14.05.2025 року набрав чинності 04 вересня 2025 року.
Таким чином, під час дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився до 03.09.2025, а з 04.09.2025 строк позовної давності був поновлений.
У цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо заявлених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла.
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02.04.2027 по 23.02.2022, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними Верховним Судом висновками.
Перевіривши за допомогою за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи ЛІГА:ЗАКОН проведені позивачем нарахування 3% річних та інфляційних (а.с.41 на звороті, 42), господарський суд встановив, що нарахування 3% річних в сумі 88 119,55грн та інфляційних втрат у розмірі 290 770,01грн здійснено відповідно до приписів чинного законодавства та є арифметично вірними, тому позовні вимоги в цих частинах підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд вважає безпідставними аргументи відповідача, що до 20.08.2020 Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№4)" не було стороною виконавчого провадження через зазначення у рішенні від 11.05.2004 у справі №8/1358 та наказі від 03.06.2024 неправильного ідентифікаційного коду боржника, оскільки з моменту прийняття рішення у справі №8/1358, відповідач не був позбавлений можливості самостійно та добровільно виконати рішення суду, проте, як свідчать наявні матеріли справи, таких дій не вчинив та виконав відповідне рішення суду через виконавчі органи в примусовому порядку.

Щодо клопотання відповідача в частині зменшення 3% річних та інфляційних суд зазначає, що в даному випадку стягнення 88 119,55грн % річних (у мінімальному розмірі, що передбачений ст.625 ЦК України), та 290770,01грн інфляційних, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язання і проявом балансу між інтересами обох сторін, а також виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо нарахування позивачем пені у розмірі 727 908,99грн за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 суд зазначає наступне.
Так, обґрунтовуючи вимогу про стягнення пені позивач посилається на п.3.3. договору фінансового лізингу №2-08/98 від 01.08.1998, ст.ст.549-550 ЦК України, Закон України про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а також рішення Господарського суду Житомирської області від 02.12.2004 у справі №4/3364 та від 11.05.2004 №8/1358.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
За вимогами ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.
Судові рішення у справах №4/3364 та №8/1358 про стягнення з відповідача заборгованості засвідчують факт неналежного виконання відповідачем свого зобов`язання, що виникло на підставі договору фінансового лізингу №2-08/98 від 01.08.1998.
Якщо за рішенням суду заборгованість указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.05.2022 у справі № 918/650/21.
Натомість пеня є відповідальністю за порушення умов договору або строків виконання первинного грошового зобов`язання, але не за порушення строку виконання самого судового рішення. Після набрання рішенням законної сили зобов`язання припиняється, відтак нарахування договірної пені за цим зобов`язанням також припиняється.
При цьому суд зауважує, що письмових поясненнях від 30.03.2026 (а.с.206-212) позивач акцентує увагу, що після набрання судовими рішеннями від 02.12.2004 у справі №4/3364 та від 11.05.2004 у справі №8/1358 законної сили правовідносини сторін припинили бути договірними та трансформувалися у зобов`язання, що виникає із судового рішення, яке відповідно до ст.129 Конституції України є обов`язковими до виконання.
Крім того, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України, в редакції чинній на момент подання позовної заяви).
Матеріали справи свідчать, що договір фінансового лізингу №2-08/98 укладено між сторонами 01.08.1998. Рішеннями Господарського суду Житомирської області від 02.12.2004 у справі №4/3364 та від 11.05.2004 у справі №8/1358 стягнуто з відповідача заборгованість зі сплати лізингових платежів в тому числі і пеню.
Крім того, сторони в договорі не обумовили більш тривалий строк для нарахування пені.
Тобто стягнення пені у цій справі №906/1127/25 на підставі пункту 3.3. договору фінансового лізингу (на який посилається позивач) з урахуванням ч.6 ст.232 ГК України буде суперечити положенням статті 61 Конституції України, оскільки відповідні суми вже були стягнуті з відповідача на користь позивача в інших судових справах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення 727 908,99грн пені слід відмовити з підстави його необґрунтованості.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд зауважує, що решта доводів та міркувань учасників справи, викладених у заявах по суті справи, були ретельно досліджені судом та відхилені судом як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткової обґрунтованості позовних вимог.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню на суму 378 889,56грн, з яких: 290 770,01грн інфляційних та 88 119,55грн 3% річних. Суд відмовляє в позові в частині стягнення 727 908,99грн пені.

Щодо розподілу судових витрат. 
Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).
Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 4 546,67грн. 

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд 

ВИРІШИВ: 

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№4) (проспект Незалежності, 172, м.Житомир, 10001, код ЄДРПОУ 08679971)
на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (вул.Хмельницького Богдана (Шевченківський район), буд.65-Б, м.Київ, 01054, код ЄДРПОУ 00041467):
-290 770,01грн інфляційних;
- 88 119,55грн 3% річних;
- 4 546,67грн судового збору.

3. В позові відмовити в частині стягнення 727 908,99грн пені. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повне рішення складено: 08.06.26 

Суддя Соловей Л.А. 

Віддрукувати: 
1 - у справу; 
2,3 - сторонам через "Електронний суд"