26.06.26
22-ц/812/1261/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 472/1318/25
Номер провадження 22-ц/812/1261/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
26 червня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , подану в її інтересах 
адвокатом Венделем Олегом Михайловичем 
на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2026 року, ухваленого під головуванням судді – Орленко Л.О., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гелексі» (надалі - ТОВ «ФК «Гелексі») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2026 року ТОВ «ФК «Гелексі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 27 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 122697 (далі - Договір), за умовами якого відповідачу надано кредитні кошти в сумі 4 500 грн, строком повернення 26 грудня 2019 року та сплатою процентів за користування ними в розмірі 0,01 % в день, та сплатою комісії (комісійну винагороду) в розмірі 1,3% в день, та подвійної комісії (комісійну винагороду) у випадку прострочення позики в розмірі 3,0% в день.
Кредитодавець на виконання умов Договору надав ОСОБА_1 грошові кошти. 
Проте позичальник своїх зобов`язань за Договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 31 липня 2025 року становить 22 463, 55 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4 500 грн, заборгованість за процентами та комісією - 17 963,55 грн. 
Посилаючись на викладене та на те, що в добровільному порядку заборгованість не погашена, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказану вище заборгованість.
У відзиві на позов представник відповідача - адвокат Ведель О.М. просив позов задовольнити частково та стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 4 500 грн - тіло та 13, 05 грн процентів, у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по процентам та комісії за користування позикою у розмірі 17 963,55 грн відмовити.
У відповіді на відзив представник позивача Рудзей Ю.В. зазначив, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування. З розрахунку заборгованості вбачається, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Отже, кредитним договором було передбачено комісію як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. З матеріалів справи слідує, що заборгованість відповідачкою у встановлений договором строк не погашена. 
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі» заборгованість за кредитним договором № 122697 від 27 листопада 2019 року станом на 31 липня 2025 року в загальному розмірі 22 463, 55 грн з яких: заборгованість за позикою - 4 500 грн, заборгованість за процентами та комісією - 17 963,55 грн. Стягнуто 2 422, 40 грн судового збору та 5000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено письмовими доказами факт укладання між сторонами кредитного договору та виконання позивачем умов кредитного договору. Відповідач отримавши грошові кошти у строки визначені договором зобов`язання щодо погашення кредиту не виконала, а відтак позивач має право на стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у загальному розмірі 22 463, 55 грн. Задовольняючи позов в повному обсязі, в тому числі заборгованості за процентами та комісією у розмірі 17 963,55 грн суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 5.3 договору передбачена відповідальність боржника, яка застосовується з моменту прострочення терміну платежу в разі наявності заборгованості поза межами строку повернення позики, тобто 26 грудня 2019 року, та яку, як міру відповідальності, сторони визначили у виді підвищеної комісійної винагороди.
Умови договору не містять положень обмеження строку відповідальності позичальника, визначеної п.5.3, а тому з урахуванням порушення відповідачкою строків повернення позики та невиконання нею умов договору щодо обов`язку повернення отриманих кредитних коштів, позивачем здійснено нарахування в період з 26 грудня 2019 року по 23 квітня 2020 року за 120 днів прострочення.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Вендель О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши заборгованість за позикою у розмірі 4 500 грн та заборгованість за процентами у розмірі 13,05 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що фактично нарахована позивачем прострочена комісія та прострочені проценти є процентами за користування позикою поза межами строку кредитування , які нараховані з 26 грудня 2019 року по 23 квітня 2020 року, що суперечить правовим висновкам, викладених у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц. Крім того, судом першої інтенції не взято до уваги, що позивач стверджував про законність нарахування комісійної винагороди в розмірі 17 963,55 грн, посилаючись на ст. 625 ЦК України, тобто вказана сума є «винагородою», а не відповідальністю в розумінні ст. 625 ЦК України. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 27 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 122697 (далі - Договір). 
Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореного шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора.
За умовами договору товариство надало позичальнику фінансовий кредит в розмірі 4 500 гривень, які вона зобов`язалася повернути Кредитодавцю до 26 грудня 2019 року, сплатити проценти за користування ними в розмірі 0,01 % в день, (комісійну винагороду) в розмірі 1,3% в день та подвійну комісію (комісійну винагороду), у випадку прострочення позики, в розмірі 3,0% в день.
Згідно наданого позивачем розрахунку, у зв`язку з невиконанням умов договору станом на 31 липня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 22 463, 55 грн, з яких: сума заборгованості за тілом кредиту - 4 500 грн, сума заборгованості за процентами та комісією - 17 963,55 грн.
Згідно із частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Особливості укладення кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію».
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Матеріалами справи підтверджується, що договір позики № 122697 між позивачем та ОСОБА_1 укладений 27 листопада 2019 року в електронній формі та підписаний останньою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором у розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію». 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 факт укладення договору та отримання коштів у розмірі 4500 грн не заперечує та погоджується з розміром заборгованості в сумі 4 513,05 грн з яких: 4 500 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 13,05 грн - сума заборгованості за процентами.
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача з відповідача 4 513,05 грн заборгованості за договором позики.
Позиція апеляційного суду щодо стягнення комісії, передбаченої пунктом 5.3 договору позики.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У справі, яка переглядається установлено, що умовами пункту1.1.2.2 договору позики від 27 листопада 2019 року передбачена комісія (комісійна винагорода) за користування позикою у розмірі 1,3% в день від початкового розміру позики та пунктом 5.3 договору передбачено сплату підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0 в день від суми позики за кожний день прострочення. 
Положення Закону України «Про споживче кредитування» не передбачають сплату комісії за користування позикою, позаяк за користування позикою позичальник сплачує проценти, які в цьому випадку передбачені п. 1.1.2.1 договору позики.
Аналіз пункту 1.1.2.2 указаного договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг позикодавця та/або посередника, які пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням позики, та за які позивачем встановлена комісія у розмірі 1,3% в день від початкового розміру позики. Позивачем не надано доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору.
Також аналізуючи пункт 5.3 договору позики, саме у випадку прострочення терміну платежу за сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити підвищену комісійну винагороду, в якості відповідальності за порушення умов договору. 
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає що обов`язок позичальника сплачувати підвищену комісію в розмірі 3% в день від суми позики за кожний день прострочення в якості відповідальності сторін відповідно до пункту 5.3 договору позики не відповідає положенням частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Колегія суддів відхиляє доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу стосовно п. 5.3 договору позики, яким передбачена відповідальність позичальника у вигляді сплати підвищеної комісійної винагороди в розмірі 3,0 % в день від суми позики за кожен день прострочення, у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, оскільки вимоги, в порядку статті 625 ЦК України, позивачем до ОСОБА_1 не пред`являлись. 
Відтак, загальний розмір заборгованості за договором позики №122697 від 27 листопада 2019 року, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, складає 4513,05 грн, з яких: 4 500 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 13,05 грн - сума заборгованості за відсотками.
За таких обставин, рішення суду на підставі п.1,2 чт. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом часткового задоволення позову та яким стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача кредитну заборгованість у розмірі 4513,05 грн, з яких: 4 500 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 13,05 грн - сума заборгованості за відсотками.
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Враховуючи те, що позов задоволено на 20,09 % то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 486,78 грн (2423 грн х 20,09 %) судового збору, а апеляційну скаргу задоволено на 79,91 % то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3629,51 грн ( 4542 грн х 79,91 % ) судового збору за подання апеляційної скарги.
Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням взаєморозрахунку з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3 142,73 грн (3629,51 грн - 486,78 грн) судового збору.
Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, то колегія виходить з наступного.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). 
У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
В той же час при оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Крім того, Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зробив висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару є завищеним, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним згідно ціни позову.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду: копію договору про надання правової правничої допомоги 09 липня 2025 року, укладений між ТОВ «ФК «Гелексі» та адвокатом Рудзей Ю.В. та Акт №122697 наданих послуг з правничої допомоги від 01 вересня 2025 року за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, відповідно до яких вартість наданих послуг правничої допомоги складає 5000 грн.
Разом з тим, колегія суддів, враховуючи принцип пропорційності, а саме задоволення позову на 20,09 %, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Венделем Олегом Михайловичем задовольнити.
Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гелексі» (ЄДРПОУ 51229318) заборгованість за договором позики №122697 від 27 листопада 2019 року у розмірі 4 513,05 грн, з яких: 4 500 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 13,05 грн - сума заборгованості за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гелексі» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гелексі » на користь ОСОБА_1 3 142,73 грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова 

Повний текст складено 26 червня 2026 року.