ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 р.   	Справа № 520/16766/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 25.09.25 у справі № 520/16766/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області  
про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення від 19.09.2024 № 20304002768 ГУ ПФ Україні в Львівській області про відмову позивачу у проведенні перерахунку пенсії;
- зобов`язати ГУ ПФ України в Львівській області перевести позивача з 13.09.2024 з пенсії за віком згідно з пункту «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пенсію за вислугу років за ШВП 221, як бортового оператора, який виконував в польотах спеціальні роботи, перерахувати з 13.09.2024 пенсію позивача відповідно до частини 3 статті 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та до пункту 7 «Порядку призначення та виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації», затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 21.07.1992 №418 (у редакції Постановою Кабінетом Міністрів України від 09.08.2005 № 713) у розмірі 70% від заробітку та здійснити виплати різниці між перерахованими сумами пенсії за вислугу років та фактично виплаченими сумами пенсії за віком.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 19.09.2024 № 20304002768.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.09.2024 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду у даній справі.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що відсутні підстави для переходу на пенсію за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення». А також. що зобов`язання перевести позивача з 13.09.2024 з пенсії за віком згідно з пункту «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пенсію за вислугу років за ШВП 221, як бортового оператора, який виконував в польотах спеціальні роботи, перерахувати з 13.09.2024 пенсію позивача відповідно до частини 3 статті 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та до пункту 7 «Порядку призначення та виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації», затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 21.07.1992 №418 (у редакції Постановою Кабінетом Міністрів України від 09.08.2005 № 713) у розмірі 70% від заробітку та здійснити виплати різниці між перерахованими сумами пенсії за вислугу років та фактично виплаченими сумами пенсії за віком, буде втручанням в дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком.
Позивач звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою від 13.09.2024 встановленого зразка про переведення його з пенсії за віком на пенсію за вислугу років, до якої було додано документи на підтвердження права на пенсію.
З 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення і перерахунок пенсій, який передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер. Можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій передбачено постановою правління Пенсійного фонду України "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України" від 16.12.2020 №25-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за № 339/35961.
Як вбачається з матеріалів справи, за принципом екстериторіальності заяву позивача було передано на розгляд до ГУ ПФУ у Львівській області.
Відповідач рішенням від 19.09.2024 позивачу відмовив в переведенні на пенсію за вислугу років.
Не погоджуючись з вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 19.09.2024 № 20304002768 є необґрунтованим та протиправним.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на таке.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. 
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених Законом.
Згідно з матеріалами справи, позивач є отримувачем пенсії за віком, призначеної відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі — Закон № 1058-IV).
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень вказаного закону особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Статтею 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь - який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком та по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу особою на час звернення за пенсією чи ні. Пенсія за вислугу років призначається лише при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Як свідчить зміст спірного рішення, відповідач, визначаючи необхідний стаж для призначення позивачу пенсії за вислугу років, керувався нормами пункту «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням змін, внесених законами №213-VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015.
Проте рішенням від 04.06.2019 №2-р/2019 у справі №1-13/2018(1844/16, 3011/16) Конституційний Суд України визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII. Вказані положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Оскільки на момент звернення позивача та прийняття рішення (08.07.2021) правова норма, застосована відповідачем, була визнана неконституційною та нечинною, оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019, на час звернення позивача до пенсійного органу застосуванню підлягала норма Закону України №1788-XII у редакції від 09.12.2012, що встановлювала:
право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті:
а) працівники льотного і льотно-випробного складу при вислузі років на цих посадах не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Зазначені працівники, звільнені від льотної роботи за станом здоров`я (через хворобу), при наявності вислуги років у чоловіків не менше 20 років і у жінок не менше 15 років мають право на пенсію пропорційно відпрацьованому часу.
Перелік посад працівників льотного складу, порядок обчислення строків вислуги років для призначення їм пенсій, а також порядок призначення і виплати пенсій льотно-випробному складу затверджуються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Реалізуючи вимоги чинного законодавства, Кабінет Міністрів України видав постанову № 418 від 21.07.1992 р.
Відповідно до Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418, до працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, віднесено зокрема (п. 4): парашутисти всіх найменувань, рятувальники, а також десантники-пожежники всіх найменувань, інструктори авіапожежної служби, керівники парашутних (парашутно-рятувальних, пошуково-рятувальних) підрозділів, працівники позаштатних і штатних парашутно-десантних груп, які здійснюють стрибки з парашутом або спуски (підйоми) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, що перебувають на висоті не менше 10 метрів.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач працював парашутистом-рятівником Єдиної державної авіаційної пошуково-рятувальної служби (позаштатні парашутно-десантні групи) з 8 січня 1980 року по 20 грудня 1999 року.
При обчисленні строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу рахуються: один рік роботи на посадах, передбачених у пункті 4 Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, - за півтора року вислуги за умови виконання річної норми стрибків з поршневих літаків, вертольотів, дирижаблів та аеростатів, спусків (піднімань) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, які перебувають у режимі висіння не менше 10 метрів, а при виконанні річної норми стрибків із реактивних літаків і вертольотів - за два роки вислуги.
Матеріалами справи, зокрема книжкою парашутиста, довідкою ДОСААФ, підтверджується, що позивач працював як парашутист-рятувальник відповідно до пункту 7 «Програми підготовки (удосконалення) льотчика та відпрацювання інструкторських навичок у польотах на пошук і рятування» у складі групи рятувальників брав участь у польотах на пошук і спасіння в складі групи рятівників, приймав участь в польотах членом екіпажу у якості льотчика-наглядача та в польотах працював бортоператором спеціального спуско-під`ємного пристрою по прийому на борт на висоті 10 м пасажирів та грузів: плани навчально-льотної підготовки бортоператора-спостерігача з 1980 по 1984 роки виконані у повному обсязі (без виконання в польотах елементів складного пілотажу), а з 1985 по 1999 роки включно — у повному обсязі з виконанням у польотах елементів складного пілотажу. Виконувались щорічні плани навчально-льотної підготовки бортоператора-спостерігача з виконанням робіт з прийому на борт вантажів над сушею та над водною поверхнею вертольотів.
Відтак позивач має право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту а частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з огляду на що у відповідача були наявні підстави для переведення позивача на пенсію за вислугу років як працівника льотно-випробувального складу відповідно до пункту а частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII в редакції станом на 09.12.2012, яка діяла станом на день виникнення спірних правовідносин.
Щодо доводів відповідача про обґрунтованість відмови у призначенні позивачу пенсії як працівнику льотного складу у зв`язку з тим, що до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років парашутистам зараховуються лише періоди роботи на штатних посадах, колегія суддів зазначає наступне.
Поняття «позаштатний працівник», тобто працівник який виконує роботу без зарахування його до штатного (спискового) складу підприємства, установи чи організації у законодавстві про працю України не передбачено, відповідно відсутні вимоги до процедури оформлення з ними трудових відносин.
Статтею 24 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на 22.05.1987) передбачалось, що трудовий договір укладається, як в усній так і в письмовій формі.
Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до статті 48 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на 22.05.1987) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітника чи службовця (частина перша стаття 48). Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців, які працюють на підприємстві, в установі, організації понад п`ять днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (частина друга стаття 48).
Відповідно до підпункту першого пункту першого Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Отже, колегія суддів згодна з висновком суду першої інстанції, що позаштатний працівник відповідно до чинного у період з 08.01.1980 по 20.12.1999 законодавства мав можливість перебувати у трудових відносинах з підприємствами, установами чи організаціями.
Верховний Суд у постанові від 14.11.2018 у справі №804/3583/17 зробив такі висновки: суміщення професій/посад розцінюється як виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою). На відміну від роботи за сумісництвом, що оплачується пропорційно відпрацьованому часу, доплати при суміщенні професій (посад) і виконанні обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються у фіксованих відсотках до тарифної ставки (окладу).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Відтак, відмовляючи особі у призначенні пенсії, пенсійний орган повинен обов`язково висвітлити у відповідному рішенні причини такої відмови з конкретними посиланнями на спірні питання та сформулювати певні висновки з посиланням на норми чинного законодавства, в яких розв`язати питання, що виникли при призначенні пенсії особі.
Колегія суддів дійшла висновку, що рішення пенсійного фонду є протиправним. Орган відмовив у призначенні пільгової пенсії, посилаючись на брак стажу, але не надав жодних аргументів, чому надані документи не були враховані, що призвело до безпідставного зменшення загального стажу позивача.
Відповідно до частини 1 статті 58 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
Прийняття рішення про призначення пенсії за віком належить до повноважень відповідача.
Відповідно до Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням варто розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Pedersen and Baadsgaard проти Данії від 17.12.2004, № 49017/99 зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, що їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
Під дискреційним повноваженням варто розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення у межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Водночас Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 19.09.2024 № 20304002768 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.09.2024 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду у даній справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що обчислення пенсії проведено з урахуванням норм чинного законодавства, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки суперечать наведеним висновкам суду щодо протиправності дій відповідача у спірних правовідносинах.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 у справі № 520/16766/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова   А.О. Бегунц