ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 червня 2026 року	Справа №160/3658/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (проспект Дмитра Яворницького, 21-А, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49619, код ЄДРПОУ 43315529) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії
УСТАНОВИВ:

17.02.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо включення у довідку про заробітну плату за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 для обчислення пенсії сум заробітної плати, обрахованих та присуджених ОСОБА_1 , рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року у справі № 2-290-1-2002 рік;
- зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видати ОСОБА_1 довідку про заробітну плату для обчислення пенсії за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 з включенням сум заробітної плати, відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року у справі № 2-290-1-2002 р. та рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 280/5397/19.
Позовну заяву позивач мотивував тим, що він звернувся до відповідача з заявою про видачу довідки про заробітну плату для обчислення пенсії за період з вересня 1999 року по жовтень 2000 рік включно з урахуванням рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року у справі № 2-290-1-2002 року та рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі №280/5397/19, проте відповідач повідомив про відмову видати довідку про заробітну плату для обчислення пенсії за період з вересня 1999 р. по жовтень 2000 роки, оскільки в розрахункових листах про нарахування заробітної плати працівникам Запорізького обласного управління юстиції відсутня інформація щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 роки.
На думку позивача, бездіяльність відповідача з видачі довідки про заробітну плату позивача, яка відображає її реальні значення, визначені рішеннями судів, обмежує його конституційне право на належний рівень пенсійного забезпечення і має бути припинена.
Вказане стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою від 16 березня 2026 року суд відкрив в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
31.03.2026 року відповідач подав відзив на позовну заяву, де вказав, що позивач з жовтня 1988 року по грудень 2002 року працював на посаді заступника начальника Запорізького обласного управління юстиції Міністерства юстиції України. Наказом Міністра юстиції України від 09.09.1999 № 924/к позивач був звільнений з посади, але рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2000 у справі № 2-2223/2000 р. поновлений на роботі і на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.09.1999 по 06.10.2000 у розмірі 4137,88 грн. 
В подальшому зазначене рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2000 було переглянуто за нововиявленими обставинами в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2003 у справі № 2-290-1-2002 р. стягнуто з Запорізького обласного управління юстиції на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 585,24 грн. за той самий період. 
Після отримання вищезазначеної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, в якому просив суд стягнути з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по жовтень 2016 року. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі № 280/5397/19 винесено остаточне рішення та залишено в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 280/5397/19, яким стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по вересень 2016 року в розмірі 34 886,32 грн.
Листом від 18.04.2025 № 07-32-06/5092 «Повідомлення про здійснення безспірного стягнення коштів» Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повідомило Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про здійснення безспірного списання на користь ОСОБА_1 коштів у загальній сумі 34 886,32 грн. 
Відповідач наполягає, що присуджена позивачу сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 6 585,24 грн була виплачена йому 01.11.2016, а 18.04.2025 була виплачена компенсація втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Поняття «компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати» не тотожне поняттю «компенсаційні виплати» та не входить до складу заробітної плати.
Стала заробітна плата державного службовця є фіксованою виплатою та основною винагородою за виконання посадових обов`язків, яка гарантується цим Законом. Варіативна заробітна плата залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань. Державний службовець може отримувати гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством.
Відповідач наполягає, що позивач в своїй позовній заяві навмисно маніпулює нормами законодавства, підміняє поняття та намагається прирівняти виплачену йому суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати до самої заробітної плати, на підставі чого вимагає включення у довідку про заробітну плату за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 для обчислення пенсії сум заробітної плати, обрахованих та присуджених ОСОБА_1 за рішеннями судів, що може призвести в подальшому до неправильного визначення пенсійних виплат і в свою чергу до виплати ОСОБА_1 з державного бюджету безпідставно перевищених сум пенсії, тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити.
Сторони у судове засідання не з`явилися. Відомості про вручення судової повістки сторонам в матеріалах справи наявні, причини неявки невідомі.
Згідно з частинами 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач з жовтня 1988 року по грудень 2002 року працював на посаді заступника начальника Запорізького обласного управління юстиції Міністерства юстиції України.
Наказом Міністра юстиції України від 09.09.1999 № 924/к позивач звільнений з посади.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2000 у справі № 2-2223/2000р. поновлений на роботі і на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.09.1999 по 06.10.2000 у розмірі 4137,88 грн.
В подальшому рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2000 було переглянуто за нововиявленими обставинами в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2003 у справі № 2-290-1-2002 року стягнуто з Запорізького обласного управління юстиції на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 585,24 грн за той самий період.
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що позивач мав право на отримання суми 6 585,24 грн у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно, яку він отримав 01.11.2016, що не заперечується сторонами.
Після отримання вищезазначеної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, в якому просив суд стягнути з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по жовтень 2016 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі № 280/5397/19 винесено рішення та залишено в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі №280/5397/19, яким стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по вересень 2016 року в розмірі 34 886,32 грн. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі №280/5397/19 набрало законної сили 10.10.2024.
Листом від 18.04.2025 № 07-32-06/5092 «Повідомлення про здійснення безспірного стягнення коштів» Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повідомило Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про здійснення безспірного списання на користь ОСОБА_1 коштів у загальній сумі 34 886,32 грн.
26.08.2025 позивач звернувся до відповідача з заявою про надання довідки про заробітну плату для обчислення пенсії за період з вересня 1999 року по жовтень 2000 року включно з виправленими даними включно.
Листом за № 40643/14.5-19 від 26.09.2025 Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомило про відмову видати довідку про заробітну плату для обчислення пенсії за період з вересня 1999 року по жовтень 2000 року включно з урахуванням рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року у справі № 2-290-1-2002 року та рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі №280/5397/19, оскільки в розрахункових листах про нарахування заробітної плати працівникам Запорізького обласного управління юстиції відсутня інформація щодо нарахування та виплати середнього заробітку позивачу за час вимушеного прогулу за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 роки.
До цього листа № 40643/14.5-19 від 26.09.2025 відповідач додав довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 26.09.2025 № 244/14.5, яка не містить сум заробітної плати, згідно із рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року у справі № 2-290-1-2002 року.
На думку позивача, бездіяльність відповідача з видачі довідки про заробітну плату, яка відображає її реальні значення, визначені рішеннями судів, обмежує його конституційне право на належний рівень пенсійного забезпечення, тому останній звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ці виплати мають різну правову природу і походять із різних обов`язків роботодавця, а тому, відповідно, мають різне правове регулювання. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. 
Отже, розрахунок при звільненні включає всі суми, належні працівникові від підприємства, що включає такі виплати, як: - заробітна плата в повному обсязі до дня звільнення включно; - компенсація за всі дні невикористаних відпусток (при наявності), що включає щорічні основні і додаткові відпустки та відпустки працівникам, які мають дітей; - вихідна допомога (у випадках, якщо причина звільнення працівника згідно зі ст. 44 КЗпП передбачає виплату вихідної допомоги). - інші виплати, наприклад, додаткові гарантії, передбачені колективним договором. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати: 
- Основна заробітна плата – винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 
- Додаткова заробітна плата – винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
- Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Статтею 50 Закону України № 889-VIII «Про державну службу» (далі – Закон № 889-VIII) визначено, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця; 2) варіативної заробітної плати - премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, місячної або квартальної премії. 
Стала заробітна плата державного службовця є фіксованою виплатою та основною винагородою за виконання посадових обов`язків, яка гарантується цим Законом. Варіативна заробітна плата залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань. 
Державний службовець може отримувати гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством. 
Гарантійні та компенсаційні виплати встановлюються державним службовцям незалежно від їхньої заробітної плати, не входять до її сталої або варіативної складової та не враховуються при формуванні фонду сталої та варіативної заробітної плати. 
Такі виплати є частиною державних гарантій, спрямованих на компенсацію витрат, що виникають у зв`язку з виконанням службових обов`язків або реалізацією спеціального правового статусу державного службовця. 
До гарантійних та компенсаційних виплат належать: компенсація у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань; грошова допомога, що виплачується з наданням щорічної основної відпустки; інші гарантійні та компенсаційні виплати, встановлені законодавством.
Отже, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати носить разовий характер та не є складовою частиною заробітної плати в розумінні статті 50 Закону № 889-VIII, а сам факт утримання збору на обов`язкове державне страхування не є підставою для включення її до складу заробітної плати державного службовця та врахування при обчисленні розміру пенсії державного службовця. Це підтверджується також і правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 01.03.2018 у справі № 348/1408/17, від 05.07.2018 по справі № 522/25569/16-а.
Сам факт того, що із суми компенсації утримується податок чи збір на державне страхування, автоматично не прирівнює її до постійної заробітної плати. 
Таким чином, грошова компенсація втрати частини заробітної плати не входить до системи оплати праці державних службовців згідно Закону № 889-VIII , з якої обраховується пенсія, а має інше правове призначення.
Слід вказати, що У сучасній судовій практиці України (зокрема, у позиціях Великої Палати Верховного Суду) поняття «компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати» трактується не як звичайна складова заробітної плати, а як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності роботодавця за порушення строків виплати грошових доходів. 
У справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Ця компенсація не належить до структури заробітної плати, не входить до фонду оплати праці та не тотожна іншим «компенсаційним виплатам» (таким як добові за відрядження, виплати при переїзді тощо).
Вона має виключно інфляційний, компенсаторний характер для захисту купівельної спроможності працівника, а не характер оплати праці.
Отже, грошова компенсація втрати частини заробітної плати є одноразовою виплатою та має іншу правову природу - відноситься до разових платежів; не пов`язана з виконанням позивачем своїх службових обов`язків і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника. 
Грошова компенсація втрати частини заробітної плати при звільненні не входить до системи оплати праці державних службовців згідно з Законом № 889-VIII, з якої обраховується пенсія, а має інше правове призначення. Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку, що згідно з нормами діючого законодавства, пенсія обчислюється на основі доходу, що є оплатою за виконану роботу (відпрацьований час). 
Компенсація ж є специфічним видом цивільноправової відповідальності роботодавця, а не винагородою за працю. Для розрахунку пенсії враховуються лише ті виплати, з яких було сплачено страхові внески (ЄСВ) і які належать до фонду оплати праці. 
Хоча на компенсацію працівнику нараховується ЄСВ, вона не вважається заробітною платою в розумінні пенсійного законодавства, факт того, що така виплата присуджена судом, не перетворює її на заробітну плату, таким чином суд лише підтверджує право на отримання компенсації, передбаченої законом.
Згідно із ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням вищенаведеного суд робить висновок про безпідставність заявлених позовних вимог та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення цього адміністративного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір на користь позивача стягненню не підлягає.
Керуючись ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (проспект Дмитра Яворницького, 21-А, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49619, код ЄДРПОУ 43315529) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук