КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2026 року м. Київ справа №640/37430/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

О`фаррелл Падраіг звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 15.10.2020 № 800111500015219 по скасування посвідки на тимчасове проживання.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №800111500015219 від 15.10.2020 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 є протиправним, оскільки прийняте за відсутності передбачених законом підстав. Позивач зазначає, що ним не подавались неправдиві відомості, підроблені чи недійсні документи ані до ДМС, ані до інших державних органів України, а тому у відповідача були відсутні підстави, визначені підпунктом 1 пункту 63 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018, для скасування посвідки на тимчасове проживання. Позивач вказує, що оскаржуване рішення порушує його право на законне тимчасове проживання на території України, гарантоване Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також статтями 26 та 55 Конституції України. Окрім того, позивач звертає увагу на те, що рішення про скасування посвідки не було направлено на його адресу, а відповідачем не надано жодного належного доказу того, що посвідку було оформлено на підставі неправдивих відомостей чи підроблених документів. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 (суддя Аблов Є.В.) відкрито провадження в адміністративній справі № 640/37430/21, вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 (суддя Харченко С.В.) прийнято справу до провадження, постановлено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 прийнято справу №640/37430/21 до провадження судді ОСОБА_2 .
Рішенням Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2025 року №246/0/15-25 звільнено ОСОБА_2 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) у зв`язку з поданням заяви про відставку.
У зв`язку зі звільненням судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) Донця В.А. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №640/37430/21 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 адміністративну справу №640/37430/21 прийнято до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., ухвалено здійснювати розгляд справи спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач у відзиві проти задоволення позову заперечував та зазначав, що рішення про скасування посвідки прийнято у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством. Відповідач посилався на те, що 13.10.2020 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області отримано подання Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві №14095/125/47/04-20, у якому містилась інформація щодо порушення позивачем правил перебування на території України та можливого використання підроблених документів. Відповідач вважав, що сам факт отримання інформації від Національної поліції є достатньою підставою для застосування пункту 63 Порядку №322 та прийняття рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання. 
Щодо поданого відповідачем клопотання про залучення Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві у якості третьої особи, суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України треті особи залучаються до участі у справі у разі, якщо судове рішення може вплинути на їх права, свободи, інтереси або обов`язки. Разом з тим предметом розгляду у даній справі є виключно правомірність рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на тимчасове проживання, а не правомірність дій чи висновків Національної поліції.
Суд зазначає, що відомостей, наявних в матеріалах справи достатньо для прийняття рішення по суті спору, а прийняття рішення у даній справі не породжуватиме для Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві жодних правових наслідків, не змінюватиме обсяг його прав чи обов`язків, тому підстави для залучення вказаного органу до участі у справі як третьої особи відсутні. У зв`язку з викладеним у задоволенні відповідного клопотання слід відмовити.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
07.08.2020 позивач звернувся до Першого відділу обслуговування громадян м. Києва ДП «Документ» з питання обміну посвідки на тимчасове проживання. 
28.08.2020 позивачу видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 строком дії до 28.08.2021. 
13.10.2020 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області отримано подання Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві №14095/125/47/04-20, у якому зазначено, що позивач систематично порушує правила перебування на території України, не має постійного місця проживання, постійно змінює місце перебування, може використовувати підроблені документи та має невстановлені джерела доходів. 
За результатами розгляду вказаної інформації Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення №800111500015219 від 15.10.2020 про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача. 
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, з урахуванням дії норми закону у часі, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами і свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правові засади перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, порядок їх в`їзду, виїзду, оформлення документів на проживання, а також підстави припинення законних підстав перебування визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець — це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином іншої держави.
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 1 зазначеного Закону посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Частиною чотирнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на території України уклали шлюб з громадянами України, вважаються такими, які перебувають в Україні на законних підставах на період до отримання посвідки на тимчасове проживання.
Частиною п`ятнадцятою статті 4 вказаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період, встановлений законодавством.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
За змістом статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства може бути заборонено в`їзд в Україну в інтересах забезпечення національної безпеки України, охорони громадського порядку, боротьби з організованою злочинністю, а також у разі необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.
Пунктом 7 Порядку №322 передбачено, що посвідка оформлюється іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні.
Відповідно до пункту 21 Порядку №322 працівник територіального органу або територіального підрозділу ДМС під час прийняття документів перевіряє повноту поданих документів, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, наявність підстав для оформлення посвідки, а також здійснює перевірку відомостей про іноземця за відповідними інформаційними ресурсами. 
Пунктом 63 Порядку №322, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом або територіальним підрозділом ДМС, який її видав, зокрема у разі:
отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, Служби безпеки України чи іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів. 
Системний аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що законодавець наділив органи Державної міграційної служби повноваженнями щодо оперативного реагування на інформацію, яка надходить від правоохоронних органів та інших суб`єктів владних повноважень у сфері контролю за перебуванням іноземців на території України.
При цьому конструкція пункту 63 Порядку №322 є імперативною та не передбачає для територіального органу ДМС альтернативних варіантів поведінки у випадку надходження відповідної інформації від уповноваженого органу. 
Вказаною нормою прямо визначено, що посвідка скасовується у разі отримання відповідної інформації.
Тобто законодавством не передбачено дискреційних повноважень ДМС щодо вирішення питання про доцільність реагування на подання правоохоронного органу чи самостійного проведення повноцінної перевірки обставин, викладених у такому поданні.
Наведене узгоджується із функціями ДМС як органу, який реалізує державну політику у сфері міграції, а також із завданнями держави щодо забезпечення національної безпеки, контролю за перебуванням іноземців та протидії незаконній міграції.
Суд враховує, що відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалась.
В умовах дії правового режиму воєнного стану питання міграційного контролю, перевірки законності перебування іноземців на території України, а також реагування на інформацію правоохоронних органів щодо потенційних ризиків для державної безпеки набувають особливого значення.
Верховний Суд у постанові від 18.09.2024 у справі №320/17906/23 звернув увагу, що у спорах, пов`язаних із перебуванням іноземців на території України, державні органи мають діяти з урахуванням безпекової ситуації та пріоритету захисту національних інтересів держави.
Аналогічний підхід висловлено Верховним Судом у постанові від 24.01.2024 у справі №320/14473/22, у якій суд зазначив, що компетентні державні органи у сфері міграційного контролю та національної безпеки мають право враховувати інформацію правоохоронних органів при прийнятті рішень щодо законності перебування іноземців на території України, а адміністративний суд не вправі підміняти собою такі органи у питаннях оцінки безпекових ризиків.
Оцінюючи доводи позивача, суд зазначає таке.
Позивач посилається на те, що ним не подавались неправдиві відомості чи підроблені документи, а тому підстави для скасування посвідки були відсутні. 
Разом з тим суд звертає увагу, що предметом доказування у даній справі є не встановлення факту вчинення позивачем кримінального правопорушення та не остаточне підтвердження факту використання підроблених документів, а перевірка того, чи діяло ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством.
Судом встановлено, що 13.10.2020 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області отримано подання Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві №14095/125/47/04-20, у якому містилась інформація щодо можливого використання позивачем підроблених документів, порушення правил перебування на території України та інших обставин, які стали підставою для реагування міграційного органу. 
Факт надходження такого подання сторонами не заперечується.
Відтак, у відповідача виник обов`язок діяти відповідно до пункту 63 Порядку №322 та реагувати на отриману інформацію у спосіб, прямо передбачений чинним законодавством, а саме шляхом скасування посвідки на тимчасове проживання.
Доводи позивача фактично зводяться до незгоди із змістом та обґрунтованістю інформації, викладеної у поданні Національної поліції. Однак суд зазначає, що у межах даної справи не надається оцінка правомірності дій Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві та не перевіряється достовірність кожної обставини, викладеної у відповідному поданні.
Суд виходить з того, що ДМС не є органом досудового розслідування, не наділене повноваженнями щодо здійснення оперативно-розшукової діяльності та не може підміняти собою правоохоронні органи у частині перевірки оперативної інформації.
При цьому чинне законодавство не ставить можливість скасування посвідки у залежність від наявності обвинувального вироку суду, повідомлення про підозру чи остаточного підтвердження відповідних обставин.
Посилання позивача на відсутність доказів підроблення документів не спростовують правомірності дій відповідача, оскільки правовою підставою для прийняття оскаржуваного рішення у даному випадку був саме факт надходження інформації від уповноваженого правоохоронного органу, який прямо передбачений пунктом 63 Порядку №322.
Також суд враховує, що у спірних правовідносинах відповідач не діяв на власний розсуд та не ініціював самостійно питання скасування посвідки. Підставою для прийняття рішення стало офіційне подання Національної поліції, отримане у межах міжвідомчої взаємодії державних органів.
Отже, судом не встановлено порушень з боку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області при прийнятті рішення №800111500015219 від 15.10.2020.
Натомість доводи позивача фактично спрямовані на спростування інформації, викладеної у поданні Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві. Разом з тим такі обставини можуть бути предметом окремого судового оскарження дій відповідного правоохоронного органу, однак самі по собі не свідчать про протиправність дій ДМС, яке діяло відповідно до вимог Порядку №322.
Резюмуючи викладене, суд дійшов висновку, що Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області при прийнятті рішення №800111500015219 від 15.10.2020 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядком №322, а тому підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінюють.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, – відмовити.
Питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.