ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/4742/25 пров. № А/857/2684/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Кушнір В.О.
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року (суддя – Тимощук О.Л., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту ухвали – не зазначено), 
в адміністративній справі №300/4742/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг (центр надання адміністративних послуг м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської міської ради, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

встановив: 

У липні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до Департаменту адміністративних послуг (центр надання адміністративних послуг м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської міської ради (далі – відповідач, Департамент), в якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг (центр надання адміністративних послуг м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської міської ради від 24 квітня 2025 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ; - зобов`язати Департамент адміністративних послуг (центр надання адміністративних послуг м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та здійснити реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає оскаржене рішення суду необґрунтованим, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що вважає, що рішення Управління є протиправним та порушує її права та вимоги Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382IV (далі - Закон №1382-IV). Зазначає, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла. Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. 
За результатами апеляційного розгляду просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задоволити. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2020 №201922544 та договором купівля-продажу зареєстрованим в реєстрі за №267, садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа – 174,9 кв.м., житлова площа – 88 кв.м. належить на праві власності ОСОБА_1 . 
Черевата Світлана Михайлівна, в інтересах ОСОБА_1 , 24.02.2025 звернулася до Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання/перебування, в які просила зареєструвати місце проживання/перебування ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6). 
Однак, ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації місця проживання (перебування), з підстав того, що за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє місце проживання, наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла, керуючись пункту 7 статті 12 Закон №1871-ІХ, про що свідчить відмітка на зворотній стороні заяви про реєстрацію місця проживання/перебування від 24.02.2025. 
Вважаючи протиправним рішення відповідача, позивач звернулася до суду з цією позовною заявою. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
При здійсненні реєстрації/декларування місця проживання фізичних осіб, Департамент, як орган реєстрації, керується, зокрема, Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 №1871-IX (далі - Закон №1871-IX) та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (далі – Порядок №265). 
Приписами частини 1 статті 3 Закону №1871-IX передбачено, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 
1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 
2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 
3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках. 
Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) (частина 1, 2 статті 4 Закону №1871-IX). 
За частинами 6, 7 статті 5 Закону №1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності. 
Декларування місця проживання особи за декларацією про місце проживання, поданою такою особою в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (надалі по тексту також - електронна форма) здійснюється виключно: 1) у житлі приватної форми власності, за умови внесення відомостей про це житло до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 2) у гуртожитку, що не належить особі на праві власності, спільної власності (спільної часткової або спільної сумісної власності), за умови надання згоди уповноваженої особи з управління (утримання) гуртожитку, що належить до сфери управління підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності (надалі по тексту також - уповноважена особа житла). 
Частиною 10 статті 5 Закону №1871-IX встановлено, що декларування або реєстрація місця проживання (перебування) у дачному або садовому будинку здійснюється після переведення такого будинку у жилий будинок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Статтею 9 Закону №1871-IX та підпунктом 5 пункту 35 Порядку №265 визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України). 
Відповідно до пункуту 7 частини 1 статті 12 Закону України №1871-IX орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо: за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла. 
Аналогічну норму закріплено і в підпункті 7 пункту 87 Порядку №265 - орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, зокрема, якщо за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла. 
Судом встановлено, що відповідач відмовив ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання, оскільки за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживанння наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла п.7 ст. 12 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». 
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2020 №201922544, який сформований щодо садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за вказаною адресою розташовано об`єкт нерухомого майна: садовий будинок; об`єкт житлової нерухомості: Ні. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 №321 затверджено Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (далі - Порядок № 321). 
Згідно з пунктами 1 та 2 Порядку № 321, цей Порядок визначає механізм переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки. 
Переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки здійснюється безоплатно органами місцевого самоврядування села, селища, міста, з якими відповідні дачні поселення та садівничі товариства пов`язані адміністративно або територіально. 
Пунктом 5 Порядку №321 також передбачено, що рішення про переведення є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на момент звернення позивача до Департаменту діяли положення Закону №1871-IX, що набрав чинності 01 грудня 2021 року, зокрема, пряма норма закону щодо можливості здійснення реєстрації місця проживання (перебування) у садовому будинку виключно після переведення такого будинку у жилий будинок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (пункт 10 статті 5 Закону №1871-IX), а також норми Закону №1871-IX та Порядку №265, які покладають на орган реєстрації місця проживання обов`язок щодо відмови в реєстрації місця проживання, якщо за адресою житла, в якому особа реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла. 
Позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про вчинення останнім дій передбачених Порядком №321 для переведення садового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у жилий будинок. 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач відмовляючи ОСОБА_1 в реєстрації місця проживання в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 діяв відповідно до вимог чинного законодавства України. 
Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). 
Відповідно до частини першої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року в адміністративній справі №300/4742/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг (центр надання адміністративних послуг м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	В. О. Кушнір