ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 671/1356/24
Провадження № 22-ц/820/901/26

Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю: позивача, його представників, відповідача, його представника
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 671/1356/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 січня 2026 року у складі судді Андрущенка О.Ю. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Війтовецька селищна рада Хмельницького району Хмельницької області, про визнання заповіту недійсним.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив з врахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсним заповіт, який вчинено від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідчений 21.12.2023 старостою Кривачинецького старостинського округу Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області Бородаєм О.В., номер реєстру 35/3.
В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який доводився йому батьком. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Однак, в день поховання ОСОБА_3 , яке відбувалось в селищі Війтівці, до матері позивача підійшов відповідач та повідомив, що на нього померлий склав заповіт на все своє майно.
В подальшому позивач дізнався про те, що його батько – ОСОБА_3 за декілька днів до смерті склав заповіт на відповідача, який є сторонньою особою.
Позивач вказував, про наявність підстав вважати складений заповіт недійсним, оскільки заповіт посвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування з порушенням встановленого законом порядку, який регулює вчинення нотаріальних дій уповноваженими особами органів місцевого самоврядування. Староста Кривачинецького старостинського округу Війтовецької селищної ради Бородай О.В. не мав повноважень на посвідчення заповітів на території селища Війтівці.
Крім того, було порушено таємницю заповіту, оскільки, під час посвідчення оспорюваного заповіту був присутній відповідач – ОСОБА_2 , як особа на користь кого вчинено заповіт.
Позивач посилався, що його батько важко хворів та перебував під впливом сильнодіючих лікарських препаратів, що впливало на його здатність у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 січня 2026 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 січня 2026 року у задоволенні заяви представника відповідача – адвоката Фіщук А.А. про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено. 
ОСОБА_1 та його представник – адвокат Лозінський М.В. подали апеляційну скаргу, посилаються на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, тому просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник апелянта вказує, що суд першої інстанції невірно застосував норму ст. 1257 ЦК України при оцінці доводів позивача про наявність порушення посадовою особою Війтівецької селищної ради старостою Бородаєм О.В. при посвідченні заповіту ОСОБА_3 , оскільки суд не встановив належним чином факт наявності у старости Кривачинецького старостинського округу повноважень на посвідчення заповіту, а в матеріалах справи відсутні такі докази. Крім того, сам староста ОСОБА_4 в ході надання ним пояснень повідомив, що при посвідченні ним заповіту був присутній сам ОСОБА_2 . При цьому, суд не надав оцінки тому факту, що під час посвідчення оспорюваного заповіту був присутній особа-вигодонабувач, який є зацікавленою особою у посвідчення заповіту саме на його користь. Вказані обставини свідчать, що на померлого чинився вплив, а саме на його волевиявлення під час посвідчення оспорюваного заповіту, що є порушенням таємниці складення заповіту. Також експертом ОСОБА_5 було встановлено факт перебування заповідача під час підписання заповіту під впливом збиваючих факторів, що свідчить про нестандартність підпису через наявність зовнішнього впливу, однак суд першої інстанції не прийняв до уваги вказаних обставин. 
Крім того, судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_3 важко хворів на гангрену нижніх кінцівок, що супроводжувалося масивним розпадом тканин і вивільненням токсинів у кров, що впливало на центральну нервову систему, спричиняючи низку порушень свідомості, від легкої сплутаності до коми, тобто інтоксикація змінювала свідомість хворої людини. Тому батько позивача міг не розуміти де він знаходиться і не впізнавати близьких людей, відтак його волевиявлення не було вільним через відповідні симптоми хвороби. ОСОБА_2 скористався важким станом ОСОБА_3 та організував посвідчення оспорюваного заповіту. Крім того, на свідомість померлого могли впливати і ліки, які він приймав, з урахуванням побічних ефектів, про які вказано в інструкціях до цих препаратів. 
Суд не прийняв до уваги, особисті пояснення ОСОБА_1 , який пояснив, що за тиждень до смерті батька він був у нього, між ними відбулася розмова під час якої один в одного попросили вибачення та батько сказав, що все своє майно заповість позивачу. Тоді ж батько сказав забрати його документи, серед яких не було паспорта громадянина України.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Фіщук А.А. подала відзив на апеляційну скаргу, посилається, що суд першої інстанції правильно встановив дійсні обставини справи. З доданих відповідачем скріншотів переписки за допомогою месенджера вбачається переписка ОСОБА_3 та відповідача, під час якої ОСОБА_6 ділився з відповідачем станом свого здоров`я, просив купити ліки та перерахувати кошти. Також в ході спілкування ОСОБА_3 називає відповідача «студент». Відповідно до висновку експертів встановити чи усвідомлював ОСОБА_3 на час підписання заповіту від 21.12.2023 в повній мірі значення та реальний зміст своїх дій та чи міг керувати ними з врахуванням стану його здоров`я не представилось можливим. Підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті від 21.12.2023 (графа «підпис») та рукописний текст « ОСОБА_3 » «Заповіт прочитаний мною вголос та власноручно підписаний» виконаний під впливом «збиваючих» факторів. На думку експерта швидше за все «збиваючим» фактором ОСОБА_3 під час підпису заповіту були вікові зміни. Правильно суд взяв покази свідків : ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 за життя хворів на гангрену нижніх кінцівок, що само по собі не впливає на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_13 підтвердили дієздатність ОСОБА_3 перед підписанням заповіту та дійсне його волевиявлення заповісти своє майно ОСОБА_2 . Допитані свідки не зазначали про будь-яку неадекватну поведінку ОСОБА_3 напередодні складання заповіту. Також судом першої інстанції правильно встановлено, що наявність в лікарських препаратах, які призначались ОСОБА_3 речовин, що впливають на свідомість, спростовуються показами лікаря ОСОБА_10 , який зазначив, що призначені ним ліки є знеболюючими та не спотворюють свідомість. Також судом першої інстанції вірно встановлено, що посилання позивача щодо заборони присутності ОСОБА_2 під час складання та підпису ОСОБА_3 заповіту від 21.12.2023 є помилковими. Вказані висновки суду апелянтом не спростовані, а відтак доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що ОСОБА_3 є батьком позивача – ОСОБА_1 .
Згідно рішення виконавчого комітету Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 27.01.2022 № 11 «Про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій» ОСОБА_4 здійснював нотаріальні дії на території сіл Кривачинці та Порохня, ОСОБА_14 – на території смт. Війтівці.
Згідно відповіді Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 10.05.2024 № 774/02-22 слідує, що станом на 22.12.2023 посвідчення заповітів та довіреностей громадян, які зареєстровані та проживають на території селища Війтівці проводив староста Кривачинецького старостинського округу ОСОБА_4 .
Як вбачається з, наданого суду заповіту від 21 грудня 2023 року, старостою Кривачинецької старостинського округу Війтовецької селищної ради Бородаєм О.В. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_3 зробив розпорядження на випадок своєї смерті: заповів все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він матиме право громадянину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер. Причина смерті – інтоксикація внаслідок гангрени нижніх кінцівок.
Після його смерті відкрилась спадщини, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Позивач після смерті спадкодавця прийняв спадщину, звернувшись з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса і за його заявою нотаріусом 27.12.2023 року було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 . 
ОСОБА_15 теж подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом.
За висновком посмертної комплексної психолого-психіатричної та почеркознавчої експертизи № КСЕ-19/123-25/303 від 15.07.2025 року встановити чи усвідомлював ОСОБА_3 на час підписання заповіту від 21.12.2023 в повній мірі значення та реальний зміст своїх дій та чи міг керувати ними з врахуванням стану його здоров`я не представилось можливим. Підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті від 21.12.2023 (графа «підпис») та рукописний текст « ОСОБА_3 » «Заповіт прочитаний мною вголос та власноручно підписаний» виконаний під впливом «збиваючих» факторів.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом ч. 1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ст.1233,1234 ЦК України). Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, змістом ч. 2 якої визначається, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних.
У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За нормами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. ст. 76, 77, 79, 80 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи позивач як на підставу своїх позовних вимог послався на ті обставини, що даний заповіт не відповідає волевиявленню спадкодавця, заповіт посвідчений посадовою особою місцевого самоврядування, яка не мала повноважень посвідчувати заповіт ОСОБА_3 а також при складанні заповіту було порушено таємницю заповіту, оскільки заповіт був посвідчений в присутності особи, на користь якої посвідчено заповіт.
У відповідності до ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, а також і інших постановах Верховного Суду від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Згідно ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Згідно ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.
П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. 
Таким чином з урахуванням вимог норм закону психічний стан особи має встановлюватись висновком судово-психіатричної експертизи. 
Отже висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, висновок експертизи в такій справі є обов`язковим доказом і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, але будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що може встановлюватись відповідним експертним висновком.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції було призначено посмертну психолого-психіатричну та почеркознавчу експертизу.
За даним висновком встановити чи усвідомлював ОСОБА_3 на час підписання заповіту від 21.12.2023 в повній мірі значення та реальний зміст своїх дій та чи міг керувати ними з врахуванням стану його здоров`я не представилось можливим, а підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті від 21.12.2023 (графа «підпис») та рукописний текст « ОСОБА_3 » «Заповіт прочитаний мною вголос та власноручно підписаний» виконаний під впливом «збиваючих» факторів судово-психіатричну (посмертну) експертизу.
У відповідності до ст.ст. 3. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. 
Позивач клопотань про призначення повторної чи додаткової судової психіатричної експертизи з метою встановлення чи міг ОСОБА_3 на час складання заповіт усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не заявляв та жодних інших доказів підтвердження своїх доводів суду не надав.
З огляду на обставини справи, досліджені докази, висновок судової експертизи колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено, що ОСОБА_3 на час складання ним заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними внаслідок психічного захворювання, загального захворювання інших фізичних вад.
Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 вказав, що: «Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.»
Такі ж висновки викладені зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20.
Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.
Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій ( Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 також зазначив, що законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача».
У даній справі, що переглядається в апеляційному порядку, судом встановлено, що від 21 грудня 2023 року, старостою Кривачинецької старостинського округу Війтовецької селищної ради Бородаєм О.В. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , який заповів своє майно ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
При цьому згідно рішення виконавчого комітету Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 27.01.2022 № 11 «Про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій» ОСОБА_4 здійснював нотаріальні дії на території сіл Кривачинці та Порохня.
Згідно відповіді Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 10.05.2024 № 774/02-22 слідує, що станом на 22.12.2023 посвідчення заповітів та довіреностей громадян, які зареєстровані та проживають на території селища Війтівці проводив староста Кривачинецького старостинського округу Бородай О.В..
Отже з врахуванням вищевикладеного, правових позиція Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що вказаний заповіт відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку посвідчення, а тому підстави для його кваліфікації як недійсного чи нікчемного з підстав посвідчення неповноважною особою відсутні.
Крім того згідно ст. 1255 ЦК України нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.
Однак дані положення ст. 1255 ЦК України не місять заборони особі, щодо якої складається заповіт, бути при цьому присутньою. Дані положення забороняють чітко визначеним суб`єктам розголошувати факт складення заповіту, його зміст, скасування або зміну заповіту.
Верховний Суд в постанові від 10.06.2019 у справі № 727/6176/16 вказав, що обов`язок дотримання нотаріальної таємниці поширюється на осіб, яким про посвідчення заповіту стало відомо у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, свідків, та особу, яка підписує заповіт замість заповідача, а не на заповідача. Тому складання заповідачем заповіту в присутності інших осіб не може розцінюватися як порушення таємниці заповіту.
Тому, посилання позивача щодо порушення нотаріальної таємниці при складанні ОСОБА_3 заповіту є помилковими.
Доводи апеляційної скарги, що експертом було встановлено факт перебування заповідача під час підписання заповіту під впливом збиваючих факторів, ОСОБА_3 важко хворів на гангрену нижніх кінцівок, що супроводжувалося масивним розпадом тканин і вивільненням токсинів у кров, що впливало на центральну нервову систему, спричиняючи низку порушень свідомості, від легкої сплутаності до коми, тобто інтоксикація змінювала свідомість хворої людини, тому міг не розуміти де він знаходиться і не впізнавати близьких людей, відтак його волевиявлення не було вільним через відповідні симптоми хвороби, слід відхилити. 
Як зазначено мотивувальній частині даної постанови підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що має бути встановлено виключно висновком судової психіатричної експертизи.
Така обставина в даній справі висновком експерта беззаперечно не встановлена, а доводи апелянта в апеляційній скарзі щодо психічного стану його батька на час складання заповіту є припущеннями і не можуть бути взяті судом до уваги в силу вимог ст. 81 ЦПК України.
Апелянт клопотань про призначення по справі додаткової чи повторної судової психіатричної експертизи для встановлення чи міг ОСОБА_3 на час складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними суду не заявляв, а дослідженими судом доказами вказана обставина не встановлена.
Інші доводи апелянта, що суд першої інстанції невірно застосував норму ст. 1257 ЦК України ОСОБА_4 при посвідченні заповіту ОСОБА_3 , суд не встановив належним чином факт наявності у старости Кривачинецького старостинського округу повноважень на посвідчення заповіту, не взяв до уваги, що при посвідченні ним заповіту був присутній сам ОСОБА_2 апеляційний суд теж відхиляє, оскільки таким підставам позову та доводам апеляційної скарги надана відповідна оцінка апеляційним судом в мотивувальній частині даної постанови.
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 травня 2026 року.

Суддя       А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
О.І. Ярмолюк