ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/2954/2025       Головуючий І інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/1356/26     Суддя-доповідач: ОСОБА_2 
Категорія: зґвалтування 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого-судді    ОСОБА_2 ,
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря     ОСОБА_5 , 
прокурорів    ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
потерпілої     ОСОБА_9 ,
представників потерпілих   ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
захисника     ОСОБА_12 , 
обвинуваченого   ОСОБА_13 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 , законного представника малолітніх потерпілих - органу опіки та піклування виконавчого комітету Берестинської міської ради, Генерального прокурора та захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_12 на вирок Холодногірського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2026 року стосовно ОСОБА_13 ,-
встановила:
Вказаним вироком:
ОСОБА_13 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Піщанка Красноградського району Харківської області, громадянин України, офіційно не працює, із середньою освітою, одружений, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 
- 27.11.2024 Красноградським районним судом Харківської області за ч.4 ст. 197-1, п.1 ч.4 ст. 197 до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;
визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 152, ч.3 ст.152, ч.6 ст. 152; ч.4 ст. 153 КК України, та призначено йому покарання:
за ч.2 ст. 152 КК України, у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років;
за ч.3 ст.152 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років;
за ч. 6 ст. 152 КК України, у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років;
за ч. 4 ст. 153 КК України, у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.
Відповідно до ст. 70 КК України, визначено ОСОБА_13 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років.
На підставі ст.71 КК України, до покарання призначеного ОСОБА_13 за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання призначене за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 27.11. 2024, за яким ОСОБА_13 засуджений за ч.4 ст.197-1, п.1 ч.4 ст. 197 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, та остаточно на підставі ч.2, ч.3, ч.4 ст. 71 КК України, призначено ОСОБА_13 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років 1 (одного) місяця. 
Початок строку відбування покарання ОСОБА_13 , рахувати з 23 червня 2025 року з дня його фактичного затримання.
Запобіжний захід ОСОБА_13 до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді тримання під вартою.
Строк попереднього ув`язнення ОСОБА_13 починаючи з 23 червня 2025 року, на підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховується в строк відбуття покарання у виді позбавлення волі призначеного за даним вироком з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку, в серпні 2023 року, але до 23.08.2023, у нічний час доби, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 знаходячись у житловому будинку за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись низькими спонуканнями задоволення своїх сексуальних бажань, посягаючи на статеву свободу та недоторканість іншої особи, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, прийшов до кімнати, де відпочивала на ліжку неповнолітня ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з котрою останній перебуває у сімейних відносинах, як вітчим та падчерка. 
В цей же час, ОСОБА_13 ліг до неповнолітньої ОСОБА_9 , яка лежала на правому боці, в положення обличчям до спини потерпілої та своїми руками зняв із неї штани, спідню білизну, чим оголив статеві органи останньої. 
В подальшому, ОСОБА_13 , порушуючи права неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України, згідно якої будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом, та ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності, продовжуючи свої злочинні дії сексуального характеру, діючи з прямим умислом, переслідуючи сексуальні мотиви, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, використовуючи свою перевагу в силі, не реагуючи на її прохання та вмовляння припинити зазначені протиправні дії, з використанням своїх геніталій (статевого члену) здійснив вагінальне проникнення в тіло неповнолітньої потерпілої, без добровільної згоди останньої, внаслідок чого порушив її статеву недоторканість, принизив її гідність та спричинив фізичний біль й моральні страждання.
Враховуючи, що ступінь родинних відносин, спорідненості між потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством.
Крім цього, в грудні 2023 року, у нічний час доби, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 , знаходячись у житловому будинку за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись низькими спонуканнями задоволення своїх сексуальних бажань, посягаючи на статеву свободу та недоторканість іншої особи, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, прийшов до кімнати, де на ліжку відпочивала неповнолітня ОСОБА_9 з котрою останній перебуває у сімейних відносинах, як вітчим та падчерка.
В цей же час, ОСОБА_13 ліг до неповнолітньої ОСОБА_9 , яка лежала на правому боці, в положення обличчям до спини потерпілої та своїми руками зняв із неї шорти та спідню білизну, чим оголив статеві органи останньої. 
В подальшому, ОСОБА_13 , порушуючи права неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України, згідно якої будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом, та ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності, продовжуючи свої злочинні дії сексуального характеру, діючи повторно, з прямим умислом, переслідуючи сексуальні мотиви, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, використовуючи свою перевагу в силі по відношенню до неповнолітньої падчерки, не реагуючи на її прохання та вмовляння припинити зазначені протиправні дії, міцно схопив її обома руками за тіло та використовуючи свої геніталії (статевий член) здійснив вагінальне проникнення в тіло потерпілої ОСОБА_9 , без добровільної згоди останньої, внаслідок чого порушив її статеву недоторканість, принизив її гідність та спричинив фізичний біль й моральні страждання.
Враховуючи, що ступінь родинних відносин, спорідненості між потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством.
Крім цього, на початку 2024 року, у нічний час доби, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 , знаходячись у житловому будинку за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись низькими спонуканнями задоволення своїх сексуальних бажань, посягаючи на статеву свободу та недоторканість іншої особи, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, прийшов до кімнати, де на ліжку відпочивала неповнолітня ОСОБА_9 з котрою останній перебуває у сімейних відносинах, як вітчим та падчерка. 
Після чого, ОСОБА_13 реалізуючи свій виниклий злочинний умисел, взяв потерпілу ОСОБА_9 на руки, переніс в іншу кімнату будинку, де поклав на ліжко в положення на спині, обличчям до нього та своїми руками зняв із неї штани та спідню білизну, чим оголив статеві органи потерпілої. 
В подальшому, ОСОБА_13 , порушуючи права неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України, згідно якої будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом, та ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності, продовжуючи свої злочинні дії сексуального характеру, діючи повторно, з прямим умислом, переслідуючи сексуальні мотиви, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, використовуючи свою перевагу в силі по відношенню до падчерки, не реагуючи на її прохання та вмовляння припинити зазначені протиправні дії, міцно схопив обома руками за її ноги та розвів їх у сторони, після чого використовуючи свої геніталії (статевий член) здійснив вагінальне проникнення в тіло потерпілої ОСОБА_9 , без добровільної згоди останньої, внаслідок чого порушив статеву недоторканість ОСОБА_9 , принизив її гідність та спричинив фізичний біль й моральні страждання.
Враховуючи, що ступінь родинних відносин, спорідненості між потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством.
Крім цього, ОСОБА_13 , будучи 27.11.2024 засудженим Красноградським районним судом Харківської області за вчинення умисного злочину, належних висновків для себе не зробив на шлях виправлення не став та під час випробувального терміну вчинив нові кримінальні правопорушення при наступних обставинах.
Так, в березні 2025 року, у денний час доби, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись у житловому будинку за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись низькими спонуканнями задоволення своїх сексуальних бажань, посягаючи на статеву свободу та недоторканість іншої особи, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, під приводом збирання дров для пічного опалення у житловому будинку, запропонував ОСОБА_9 , яка є його падчеркою, пройти із ним до лісосмуги. Остання будучи не обізнаною в протиправному умислі ОСОБА_13 , погодилася та прослідувала з ним до ділянки лісосмуги, що розташована поблизу автодороги М-29, неподалік с-ща Покровське Берестинського району Харківської області у місце за географічними координатами: 49.41565, 35.51456. 
В подальшому, ОСОБА_13 , знаходячись у лісосмузі наодинці із ОСОБА_9 , реалізуючи свої злочинні дії сексуального характеру, діючи повторно, з прямим умислом, переслідуючи сексуальні мотиви, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, використовуючи свою перевагу в силі, не реагуючи на прохання та вмовляння припинити зазначені протиправні дії, повалив потерпілу на землю та подолавши опір останньої, тримаючи однією рукою її руки, іншою зняв із неї штани, спідню білизну та оголив її статеві органи. 
В подальшому, продовжуючи свої злочинні дії сексуального характеру використовуючи свої геніталії (статевий член) здійснив вагінальне проникнення в тіло потерпілої ОСОБА_9 , без добровільної згоди останньої, внаслідок чого порушив статеву недоторканість ОСОБА_9 , принизив її гідність та спричинив фізичний біль й моральні страждання. 
Враховуючи, що ступінь родинних відносин, спорідненості між потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством.
Крім цього, в травні 2025 року, у нічний час доби, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 , знаходячись у житловому будинку за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись низькими спонуканнями задоволення своїх сексуальних бажань, посягаючи на статеву свободу та недоторканість іншої особи, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, прийшов до кімнати, де відпочивала ОСОБА_9 з котрою перебуває у сімейних відносинах як вітчим та падчерка, та підійшовши до її ліжка, розвернув її тіло так, що вона перебувала у положенні лежачи на спині ногами у його бік, та своїми руками зняв із неї штани та спідню білизну, чим оголив статеві органи потерпілої. 
В подальшому, ОСОБА_13 , продовжуючи свої злочинні дії сексуального характеру, діючи повторно, з прямим умислом, переслідуючи сексуальні мотиви, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, використовуючи свою перевагу в силі по відношенню до падчерки ОСОБА_9 , не реагуючи на її прохання та вмовляння припинити зазначені протиправні дії, міцно схопив обома руками за її ноги та розвів їх у сторони, після чого використовуючи свої геніталії (статевий член) здійснив вагінальне проникнення в тіло потерпілої ОСОБА_9 , без добровільної згоди останньої, внаслідок чого порушив статеву недоторканість ОСОБА_9 , принизив її гідність та спричинив фізичний біль й моральні страждання.
Враховуючи, що ступінь родинних відносин, спорідненості між потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством.
Крім цього, в червні 2025 року, у нічний час доби, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 , будучи особою, яка раніше вчиняла кримінальні правопорушення, передбачені ст. 152 КК України, знаходячись у будинку за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючи спільно із малолітньою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 із якою перебуває у сімейних відносинах як вітчим та падчерка, діючи умисно, будучи достовірно обізнаним про вік потерпілої, користуючись зручними обставинами, прийняв рішення про вчинення дій сексуального характеру не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинене щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років.
Так, в червні 2025 року, у нічний час, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 , зайшов до спальної кімнати приватного будинку за вищевказаною адресою, де, продовжуючи свої злочинні дії сексуального характеру, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на задоволення власної статевої пристрасті шляхом вчинення активних дій, порушуючи нормальний психічний та соціальний розвиток потерпілої ОСОБА_14 , чітко усвідомлюючи, що остання являється малолітньою, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи при цьому безпорадний стан потерпілої, оскільки остання в силу її малолітнього віку, відсутності специфічного життєвого досвіду (зокрема, в інтимних питаннях), не могла чинити йому активний опір, використовуючи свою значну фізичну перевагу, вчинив щодо останньої насильницькі дії сексуального характеру (сексуальне насильство), а саме здійснив рукою непристойні дотики до її статевих органів, а потім оголивши свій статевий орган, просив ОСОБА_14 торкатися до нього, що могло призвести до статевого збудження ОСОБА_13 .
Вказаними діями ОСОБА_13 порушив права малолітньої потерпілої ОСОБА_14 на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України, згідно якої будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом, та ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності.
Враховуючи, що ступінь родинних відносин, спорідненості між потерпілою ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством.
Крім цього, в ніч з 19.06.2025 на 20.06.2025, точний час та дата під час судового розгляду не встановлені, ОСОБА_13 , будучи особою, яка раніше вчиняла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 153 КК України, знаходячись у житловому будинку за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись низькими спонуканнями задоволення своїх сексуальних бажань, посягаючи на статеву свободу та недоторканість іншої особи, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, прийшов до кімнати, де відпочивала малолітня ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з котрою він перебуває у сімейних відносинах як вітчим та падчерка, та поцілував її у губи. 
В подальшому, ОСОБА_13 , продовжуючи свої злочинні дії сексуального характеру, діючи повторно, з прямим умислом, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, користуючись довірою ОСОБА_15 до себе та її безпорадним станом, оскільки остання в силу її малолітнього віку, відсутності специфічного життєвого досвіду (зокрема, в інтимних питаннях), не могла чинити йому активний опір, використовуючи свою значну фізичну перевагу, достовірно знаючи, що остання є малолітньою особою, приспустив спідню білизну, в яку була одягнена ОСОБА_15 , тим самим оголив її статеві органи та використовуючи палець своєї руки здійснив проникнення в анальний отвір потерпілої. 
В подальшому, протягом декількох хвилин, ОСОБА_13 своїм язиком здійснив непристойні дотики до статевих органів малолітньої ОСОБА_15 та змусив її здійснити різного роду маніпуляції із його статевим органом, таким чином задовольняючи його статеву пристрасть. 
Вказаними діями ОСОБА_13 порушив права малолітньої потерпілої ОСОБА_15 на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України, згідно якої будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом, та ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності.
Враховуючи, що ступінь родинних відносин, спорідненості між потерпілою ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством. 

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, потерпіла ОСОБА_9 , законний представник малолітніх потерпілих - орган опіки та піклування виконавчого комітету Берестинської міської ради, Генеральний прокурор ОСОБА_6 , захисник обвинуваченого ОСОБА_13 – адвокат ОСОБА_12 , кожен окремо, подали апеляційні скарги.

Потерпіла ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок Холодногірського районного суду м. Харкова від 08.04.2026 в частині призначеного покарання скасувати; ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_13 більш суворе покарання, а саме – довічне позбавлення волі.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, призначене ОСОБА_13 покарання є надмірно м`яким, воно не відповідає тяжкості вчинених ним злочинів та її стражданням як потерпілої, не може забезпечити його мету.
Потерпіла звертала увагу, що вона з 17 років зазнала систематичного сексуального насильства з боку її вітчими, з яким вона та її сестри почали проживати з 2023 року. Його дії носили тривалий повторюваний характер та спричинили їй тяжкі моральні та психологічні страждання, страх, який суттєво вплинув на психічний стан.
Судом не враховано вищевказані обставини, так само як і не враховано, що ОСОБА_13 під час судових засідань вину у вчинених щодо неї та її сестри ОСОБА_16 злочинів не визнав, не розкаювався у вчиненому, не виявляв будь-якого співчуття та навіть не просив пробачення за вчинене, що свідчить про те, що він не бажає виправлятися.

Законний представник малолітніх потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_14 – орган опіки та піклування виконавчого комітету Берестинської міської ради в апеляційній скарзі просить вирок Холодногірського районного суду м. Харкова від 08.04.2026 стосовно ОСОБА_13 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через його м`якість.
Ухвалити стосовно ОСОБА_13 новий обвинувальний вирок і призначити йому покарання:
за ч. 2 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років,
за ч. 3 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років,
за ч. 6 ст. 152 КК України у виді довічного позбавлення волі,
за ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ч. 1, 2 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_13 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_13 до покарання призначеного даним вироком суду у виді довічного позбавлення волі частково приєднати невідбуте покарання за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 28.11.2024 за ч. 4 ст. 197-1 КК України у виді 1 місяця позбавлення волі, та призначити остаточно до відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі.
В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що призначене обвинуваченому ОСОБА_13 покарання не забезпечує цілей покарання та не відповідає принципу невідворотності відповідальності за особливо тяжкі злочини проти дітей.
Поза увагою суду залишились відсутність щирого каяття ОСОБА_13 стосовно вчиненого та будь-якої критичної оцінки своїм протиправним діям. Наведене свідчить про не усвідомлення ОСОБА_13 рівня суспільної небезпечності кримінальних правопорушень та відсутність у нього жодного бажання виправитись.

Генеральний прокурор ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, не оскаржуючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок Холодногірського районного суду м. Харкова від 08.04.2026 стосовно ОСОБА_13 скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість.
Визнати обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_13 – рецидив кримінальних правопорушень.
Ухвалити стосовно ОСОБА_13 новий обвинувальний вирок і призначити йому покарання:
за ч. 3 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного попереднім вироком Красноградського районного суду Харківської області від 27.11.2024 та за цим вироком, визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 1 місяць;
за ч. 2 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років;
за ч. 6 ст. 152 КК України у виді довічного позбавлення волі;
за ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України), шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом поглинення покарання, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, покарання, призначеним за цим вироком, за ч. 2 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України остаточно визначити ОСОБА_13 покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України включити інформацію про ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
Повторно дослідити висновок судово-психіатричної експертизи від 08.08.2025 № 657, проведеної експертами Сумської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України».
В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просить вирок Холодногірського районного суду м. Харкова від 08.04.2026, яким ОСОБА_13 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2,3,6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України та призначено покарання на підставі ст. 70, 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років 1 місяць скасувати, справу направити на новий розгляд в суд першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги мотивовані наступним.
Сторона захисту вважала, що оскаржуваний вирок є незаконним, ухваленим за відсутності належних та допустимих доказів щодо доведеності висунутого стороною обвинувачення в частині вчинення кримінальних правопорушень – злочинів, які мали місце відносно ОСОБА_9 , що є наслідком допущення судом першої інстанції істотного порушення норм кримінального та кримінально-процесуального законодавства.
Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_13 вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав частково та надав пояснення суду та заперечував вчинення ним будь-яких насильницьких дій, які ставляться в провину, відносно потерпілої ОСОБА_9 .
Щодо вчинення злочинів відносно потерпілої ОСОБА_14 та ОСОБА_17 визнав та щиро покаявся.
При судовому розгляді колегією суддів першої інстанції досліджені в повному обсязі докази надані стороною обвинуваченням, якими є пояснення потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , письмові докази, якими є протоколи слідчих дій, висновки експертів.
Захисник звертала увагу на те, що допитані в судовому засіданні свідки, покази яких особисто сприймав суд, не були очевидцями вчинення події, які ставляться в провину ОСОБА_13 відносно потерпілої ОСОБА_9 , не повідомили суду щодо місця, часу, способу вчинення злочину відносно потерпілої, за обставин, які доводяться стороною обвинувачення.
Досліджені письмові докази та висновки експертів не доводить вчинення ним насильницьких дій відносно потерпілої ОСОБА_9 за обставин викладених у вироку суду в цій частині.
Відповідно, висновок колегії суддів суду першої інстанції щодо вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_13 відносно потерпілої ОСОБА_9 , передбачених ч. 2,3 ст. 152 КК України, є безпідставним, за відсутності належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_13 .

В судове засідання законний представник малолітніх потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_15 – органу опіки та піклування виконавчого комітету Берестинської міської ради в особі ОСОБА_23 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, до апеляційного суду не з`явилася, при цьому подала клопотання про судовий розгляд без участі представника та за відсутності малолітніх потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, вимоги апеляційних скарг, думку обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника - адвоката ОСОБА_12 , які просили подану захисником апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі, а апеляційні скарги законного представника малолітніх потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_18 , потерпілої ОСОБА_9 та прокурора, як необґрунтовані – залишити без задоволення; позицію прокурора, який підтримав подану ним, потерпілою та представником малолітніх потерпілих апеляційні скарги та просив їх задовольнити з підстав наведених у них, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; думку потерпілої ОСОБА_9 та її представника – адвоката ОСОБА_11 , які підтримали подану потерпілою та прокурором, представником малолітніх потерпілих апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав наведених у них, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника; думку представника малолітніх потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_18 – адвоката ОСОБА_10 , яка також підтримала подані потерпілою, органом опіки та піклування та прокурором апеляційні скарги та просила їх задовольнити з підстав наведених у них, та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги поданої захисником обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційних скаргах та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.
Статтею 370 КПК України передбачено, що вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.  Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, вирок районного суду частково відповідає вказаним вимогам.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_13 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3, 6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними у вироку доказами, які судом першої інстанції досліджені всебічно, повно і об`єктивно.
Як свідчать матеріали кримінального провадження судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника про те, що вирок суду є необґрунтований, оскільки відсутні докази, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_13 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 152 КК України, відносно потерпілої ОСОБА_9 , та його причетність до цього не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються доказами покладеними в основу обвинувачення визнаного судом доведеним.
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Так, мотивуючи висновки про винуватість ОСОБА_13 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3, 6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України, суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , яка була допитана в судовому засіданні суду першої інстанції, з яких вбачається, що її мама вийшла заміж за ОСОБА_13 і вона разом із своєю сім`єю переїхали в с. Покровське до вітчима. Вони проживають разом із мамою, сестрами Вітою і Аріною та вітчимом ОСОБА_13 . У будинку вона разом із сестрами проживають в окремій кімнаті. У кімнаті є диван, на якому вона спить та двох`ярусне ліжко на якому сплять її сестри ОСОБА_24 та ОСОБА_25 . У 2023 році, коли їй було 16 років, до неї почав приставати вітчим. Він заходив до кімнати і торкався її своїми руками. Так, він торкався її ніг, а після цього здійснив насильницький статевий акт. Після цього, вона розповіла все, що відбулось своїй мамі, яка їй не повірила. Друге зґвалтування відбулось влітку, коли вона з мамою та сестрами переїхали до ОСОБА_26 . ОСОБА_27 прийшов до неї в кімнату, сів на ліжко та почав її торкатися руками, потім засунув свою руку їй в піхву. Зняв з неї одежу та здійснив половий акт, який перервав у ганчірку. У березні 2024 року ОСОБА_28 наказав одягтися та поїхати з ним у ліс по дрова. Вона розуміла, що буде відбуватися. Коли вони приїхали до лісу, ОСОБА_28 поклав її на землю, зняв з неї речі і здійснив половий акт, який перервав на землю. Також зазначила, що не могла здійснювати опір ОСОБА_13 у зв`язку з тим, що під час зґвалтування він її міцно утримував, що вона його намагалася відсунути, плакала. Крім цього, зазначила, що декілька разів користувалась мобільним телефоном ОСОБА_13 у зв`язку з тим, що її телефон перебував у ремонті. У 2024р. вона познайомилась з ОСОБА_29 . Через два місяці він приїхав до неї у гості, вітчима не було дома. Через деякий час ОСОБА_30 знов приїхав до неї в гості і вона познайомила його з вітчимом. 
ЇЇ хлопець ОСОБА_30 знав про зґвалтування, підтримував її та запропонував разом написати заяву до поліції. У 2025 році коли ОСОБА_30 приїхав до неї у гості, то ОСОБА_28 почав його виганяти і в той час вона почала кричати та вимагати викликати поліцію та виказала свій намір повідомити про зґвалтування. Після цього, ОСОБА_30 викликав поліцію і вона все розказала. 
Показаннями малолітньої потерпілої ОСОБА_14 , допитаної в судовому засіданні, яка пояснила, що проживає в с. Покровське, разом із сестрами, мамою та вітчимом. У будинку дві кімнати, одну кімнату займає вона із сестрами, а іншу ОСОБА_13 з мамою. В літку 2025 року уночі вона спала на підлозі, так як було дуже жарко, до неї підійшов вітчим ОСОБА_13 , який був у трусах. Так, він почав приставати до неї. Він взяв її руку та поклав на свій половий член і хотів, щоб, вона водила по ньому рукою. На ці дії, вона забрала свою руку. Після цього, ОСОБА_13 накрив її ковдрою і пішов. 
Показаннями потерпілої ОСОБА_31 , допитаної в судовому засіданні, яка пояснила, що проживає в с. Покровське разом із сестрами, мамою та її чоловіком ОСОБА_28 . Проживали у будинку у якому дві кімнати. В одній кімнаті проживали вона із сестрами, а в іншій мати з вітчимом. У кімнаті є диван, на якому спить її сестра ОСОБА_32 і двох поверхневе ліжко на якому вона спить із сестрою. Так, вона спала на своєму ліжку, коли у ночі прокинулась від того, що до неї хтось лізе. Коли прокинулась, то побачила вітчима ОСОБА_33 , який почав її цілувати в губи, від цього вона злякалась. ОСОБА_34 почав знімати з неї шорти і труси, потім засунув свій палець в її задній прохід. Потім ОСОБА_34 встав і зняв свої труси і наказав, щоб вона взяла в руки його половий орган і робила рухи. Вона не погодилась і він вийшов з кімнати. Про все, що сталося вона повідомила своїй матері, на що та сказала, що їм ніхто не повірить і що потрібно поставити камери.
Показаннями свідка ОСОБА_19 , яка в судовому засіданні пояснила, 23.07.2025р. її дочка ОСОБА_16 розповіла, що її домагався ОСОБА_35 . Так, розповіла про події, як він її клав на спину, як засовував свій палець у задній прохід та як цілував полові губи. Після цього, до неї підійшла її донька ОСОБА_32 і почала розповідати, як ОСОБА_28 домагався і її. На запитання відповіла, що не помічала щоб діти боялися вітчима, він весь час працював. Також повідомила, що з ОСОБА_28 проживає 3 роки в шлюбі. З доньками ОСОБА_28 залишався на одинці, відносини в сім`ї були добрі. Повідомила, коли ОСОБА_33 не було дома, в один із днів до неї підійшла донька ОСОБА_16 і дала їй 20 грн. коли вона її спитала, де вона їх взяла, то ОСОБА_16 почала розповідати, що уночі з 22 на 23.07.2025р. ОСОБА_34 її торкався руками, цілував і засунув свій палець до її заднього проходу. Після цього, вона вирішила поговорити із чоловіком. Після того, як її чоловік ОСОБА_28 приїхав до дому, то одразу почав їх виганяти з дому. В цей момент ОСОБА_32 почала розказувати, що ОСОБА_28 неодноразово її домагався.
Показаннями свідка ОСОБА_20 , яка в судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою потерпілих. Так, у 2023році ОСОБА_36 гостила у бабусі. Коли за нею приїхав вітчим, щоб забрати до дому, ОСОБА_32 почала плакати та не хотіла з ним їхати додому. ОСОБА_32 їй повідомила, що вітчим ОСОБА_34 до неї пристає. Зі слів ОСОБА_37 , вона зрозуміла, що ОСОБА_28 її домагається і це щось «збоченське». Після цього, вона підійшла до ОСОБА_26 і попрохала, щоб він залишив ОСОБА_38 і щоб її забрала мати. Однак, через те, що мати була на роботі, ОСОБА_38 забрав вітчим. Про те, що їй стало відомо, вона нікому нічого не розказувала.
Показаннями свідка ОСОБА_21 , яка в судовому засіданні пояснила, що 23.01.2025 вона була на роботі і з роботи її повинен був забрати ОСОБА_28 . Коли вони стояли на зупинці автобуса, йому на мобільний телефон зателефонувала ОСОБА_32 і повідомила, що приїде додому із своїм хлопцем. На що ОСОБА_28 почав сваритись. Коли вони приїхали додому, то побачили, що ОСОБА_32 приїхала зі своїм хлопцем і ОСОБА_27 почав сваритись, на що ОСОБА_32 почала кричати, щоб викликали поліцію з приводу того, що той її ґвалтує. Крім цього, розказала, що ОСОБА_34 до неї чіплявся і за це давав їй гроші, тобто гроші за мовчання. Коли приїхала поліція, то вони почали все розказувати. ОСОБА_16 розказала, що коли вона спала, ОСОБА_28 цілував її, знімав з себе та з неї одяг, торкався руками її інтимні органи, просив її брати до рота свій половий орган, а уранці давав гроші. Крім цього, ОСОБА_25 повідомила, що ОСОБА_28 і до неї приставав, коли вона спала на полу. Зі слів ОСОБА_25 їй стало відомо, що він її цілував і торкався її інтимні міста. Крім цього, повідомила, що ОСОБА_28 дуже добре ставився до ОСОБА_37 . Поведінка ОСОБА_37 не змінилась, ніхто нічого не підозрював. 
Показаннями свідка ОСОБА_22 який в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_36 є його дівчиною, вони познайомились в ТікТок. Із ОСОБА_28 він познайомився коли приїхав в гості до ОСОБА_39 . 28.05.24 р. коли він по телефону спілкувався із ОСОБА_40 , то вона була дуже засмучена, а через деякий час розмови почала плакати. Потім пояснила, що ходила з вітчимом по дрова, останній її зґвалтував, казала, що він їй погрожував. Потім повідомила, що вітчим її ґвалтував з 16 років, коли вона лягала спати, все відбувалось без її згоди. Після цього, вони вирішили разом піти до поліції і написати заяву і для цього вони вирішили зробити переписку, де будуть свідчення про зґвалтування.
Вказані показання суд першої інстанції визнав належними, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.
Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3, 6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України, підтверджується і належним чином дослідженими по справі письмовими доказами, зокрема, даними які містяться:
- у протоколі огляду місця події від 23.06.2025, відповідно до якого встановлене розташування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає потерпіла ОСОБА_41 разом із своєю матір`ю, вітчимом та сестрами (т.1 а.с.12025-126);
- у додатку до протоколу ОМП від 23.06.2025 - карта пам`яті, яка була оглянута в ході судового слідства;
- у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_9 , згідно якого вбачається, що остання заявила, що в період часу з серпня 2023 року по 10.06.2025 ОСОБА_13 за місцем мешкання вчиняв зґвалтування відносно неї природнім способом (т.1 а.с.128-130);
- у свідоцтві про шлюб, з якого вбачається що ОСОБА_13 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_19 та є вітчимом потерпілих ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 (т.1 а.с. 132);
- у протоколі огляду документів від 23.06.2025 та фототаблицею до нього, з яких вбачається огляд мобільного телефону ОСОБА_22 , де міститься переписка останнього з ОСОБА_41 про її інтимні стосунки з іншим чоловіком (т.1 а.с.134-143);
- з протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23.06.2025, з якого вбачається звернення ОСОБА_15 про вчинення сексуального насильства відносно неї з боку ОСОБА_13 (т.1 а.с.144-145);
- з протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23.06.2025, з якого вбачається звернення ОСОБА_14 про вчинення сексуального насильства відносно неї з боку ОСОБА_13 (т.1 а.с.150-151);
- з протоколу проведення слідчого експерименту та додатку до нього у виді диску від 24.06.2025, з якого вбачається детальний опис ОСОБА_9 про обставини скоєння злочину відносно неї (т.1 а.с. 163-167);
- з висновку судово-медичної експертизи №12-14/103-КР/2025 відносно ОСОБА_9 , з якого вбачається, що будь-яких тілесних ушкоджень на тілі, в ділянці зовнішніх статевих органів, промежини та анального отвору, не виявлено. Цілісність дівочої перетинки порушена, встановити строк виникнення якого не має можливості, у зв`язку з його давністю. Враховуючи антропометрічні дані ОСОБА_9 , остання не досягла віку статевої зрілості (т.1 а.с. 168-169);
- з висновку судово-психіатрічного експерта №657 від 08.08.2025 відносно ОСОБА_15 , з якого вбачається, що остання з урахуванням віку та рівня розвитку, емоційного стану не розуміла значення вчинених щодо неї протиправних дій, не могла здійснювати активний, повноцінний опір, діяла в межах ресурсів власної особистості. З урахуванням віку, інтелектуально-мнестичного розвитку, емоційного стану, могла правильно сприймати зовнішню сторону обставин досліджуваних подій, які мають значення для кримінального провадження, та може давати про них відповідні покази. У ОСОБА_15 не виявлено підвищеної схильності до фантазування та підвищеної схильності до навіювання (т.1 а.с.171-177);
- з висновку судово-психіатрічного експерта №658 від 08.08.2025 відносно ОСОБА_14 , з якого вбачається, що остання з урахуванням віку та рівня розвитку, емоційного стану не розуміла значення вчинених щодо неї протиправних дій, не могла здійснювати активний, повноцінний опір, діяла в межах ресурсів власної особистості. З урахуванням віку, інтелектуально-мнестичного розвитку, емоційного стану, могла правильно сприймати зовнішню (фактичну) сторону обставин досліджуваних подій, які мають значення для кримінального провадження та може давати про них відповідні покази. У ОСОБА_14 виявлено нерізко виражену схильність до навіювання, що проявляється в неточностях в наданих нею показах в ході розслідування з відтворюванням зі сторонню допомогою подій скоєного відносно неї правопорушення. Підвищеної схильності до фантазування не виявлено, функція уяви сформовано слабо (т.1 а.с.179-185);
- з протоколу слідчого експерименту від 06.09.2025 та ілюстративною таблицею до нього вбачається огляд будинку та спальні, де знаходиться ліжко ОСОБА_9 , де зазвичай відбувалось зґвалтування ОСОБА_13 (т.1 а.с.187-195);
- з протоколу проведення слідчого експерименту та додатку до нього у виді диску, оглянуто лісосмугу, де відбувся статевий акт ОСОБА_9 та ОСОБА_13 (т.1 а.с.196-200);
- з ухвали Харківської апеляційного суду від 23.07.2025, згідно якої надано дозвіл на проведення негласної (розшукової) дії, а саме зняття інформації з електронних інформаційних систем або їх частини, без відома власника ОСОБА_13 з мобільного телефону торгової марки «Xiaomі Redmi 10С»;
- з протоколу за результатами проведення НСРД та додатку до нього у виді карти пам`яті вбачається наявність фотографій потерпілої ОСОБА_9 у нижній білизні у мобільному телефоні ОСОБА_13 (т.1 а.с.200-206). 
Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 94 КПК України.
Разом з цим, повторно, за клопотанням сторони обвинувачення, дослідивши судово-психіатрічний висновок №657 від 08.08.2025, проведений експертами Сумської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», відносно ОСОБА_15 , колегія суддів звертає увагу на Психологічний розділ вказаного висновку, де експертом описується психоемоційний стан дитини ОСОБА_15 , а саме: «при затрагуванні суб`єктивно-неприємних для дослідження тем (стосовно скоєних відносно неї протиправних дій) відповідає неохоче, після пауз, односкладово, мимоволі уникає подальшого обговорення, соромиться, відвертає, опускає голову, перебирає власний одяг, голос стає тихішим, плаче, руки тремтять, п`є воду, потребує часу та підтримки для стабілізації стану».
У мотивувальній частині висновку експерт зазначив, що « ОСОБА_15 не розуміла значення скоюваних відносно неї протиправних дій. А отже, і можливість до активної протидії в ситуації, яка носила для досліджуваної характер стресогенної дії, була обмежена, в тому числі станом емоційного напруження (страху). Тому у вищевказаних умовах не могла здійснювати більш активний, повноцінний опір, а діяла в межах ресурсів власної особистості (підпорювалася, в подальшому розповіла сестрі, матері)». 
Крім того, під час обстеження судовим експертом ОСОБА_15 пояснювала, серед іншого, що «їй було боляче, але кричати боялася, нічого не запитувала, не говорила, дуже боялася його, було дуже страшно», та висловлює своє бачення щодо міри покарання обвинуваченого: «його треба у в`язницю посадити, назавжди».
На думку колегії суддів, зазначене свідчить, що травматичний досвід істотно порушує нормальний процес психоемоційного розвитку дитини, негативно впливає на формування її особистості, базової довіри до оточуючих, відчуття безпеки та власної гідності.
Завдана психологічна шкода дитині має тривалий, а фактично довічний характер та істотно впливає на її подальший психоемоційний розвиток і соціалізацію.
Колегія суддів вважає, що по справі зібрано достатньо доказів, які свідчать, що саме ОСОБА_13 вчинив: 
- злочин, передбачений ч. 4 ст. 153 КК України, а саме, вчинення дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої людини (сексуальне насильство), вчинені щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, та стосовно особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди; 
- злочин, передбачений ч. 2 ст. 152 КК України, а саме, вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи, вчинене повторно, щодо особи, з якою винний перебуває в сімейних відносинах; 
- злочин, передбачений ч. 3 ст. 152 КК України, а саме, вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи, вчинене повторно, відносно неповнолітньої особи та щодо особи, з якою винний перебуває в сімейних відносинах; 
- злочин, передбачений ч. 6 ст. 152 КК України, а саме, вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням будь- якого іншого предмета, вчинене щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 153 КК України.
Перевіркою матеріалів даного кримінального провадження не встановлені об`єктивні дані, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, які підтверджують, що ОСОБА_13 вчинив вищевказані кримінальні правопорушення, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.  
При цьому колегія суддів звертає увагу на специфіку даної категорії злочинів, а саме відсутність прямих доказів через їх закритий характер, а тому покази свідків-очевидців не є обов`язковими чи основними для доведення провини у справах про сексуальне насильство, а тому ключовим доказом є покази самої постраждалої особи, які підкріплюються об`єктивними матеріалами, а отже посилання сторони захисту на відсутність свідків вважає безпідставними.
Часткове невизнання вини ОСОБА_13 відносно малолітньої ОСОБА_15 , колегія суддів також розцінює, як намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.
Також суд апеляційної інстанції не погоджується з мотивами апеляційної скарги сторони захисту щодо добровільності статевих зносин між обвинуваченим ОСОБА_13 та потерпілою ОСОБА_9 , оскільки вказані обставини суперечать вищевказаним доказам, а тому суд на законних підставах надав оцінку такій позиції захисту, як обраний спосіб захисту.
Крім цього, колегія суддів враховує, що на час вчинення протиправних дій ОСОБА_13 відносно потерпілої ОСОБА_9 , останній було повних 16 років і обвинувачений ОСОБА_13 повинен бути обізнаний про її вік, зважаючи на сімейні відносини з потерпілою, що також підтверджує висновок експерта № 12-14/103-КР/25 від 21.07.2025 пpо те, що ОСОБА_9 не досягла віку статевої зрілості, враховуючи її антропометричні дані.
Приймаючи рішення про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, за апеляційними вимогами потерпілої, представника органу опіки та піклування, та прокурора, колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню та виходить з наступного.
Згідно положень ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі призначення більш суворого покарання.
Визначаючи вид та міру покарання, яку слід призначити обвинуваченому, колегія суддів виходить з положень, ст. 50 КК України, ст. 65 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», де вказано, що суди, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Окрім цього, судова колегія, також виходить з правових позицій ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується, як джерело права. 
Зокрема, ст. 1 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, ратифікованої 20.06.2012 Верховною Радою України, визначено, що цілями цієї Конвенції є: запобігання сексуальній експлуатації та сексуальному насильству стосовно дітей і боротьби із цими явищами; захист прав дітей, які стали жертвами сексуальної експлуатації та сексуального насильства; сприяння національному та міжнародному співробітництву в боротьбі із сексуальною експлуатацією та сексуальним насильством стосовно дітей. На виконання положень цієї Конвенції Верховна Рада України ухвалила Закон України від 19.12.2019 № 409-ІХ, яким внесенi зміни до ст. 152, 153 КК України, зокрема посилено кримінальну відповідальність за ці кримінальні правопорушення в разі їх повторного вчинення стосовно малолітніх осіб шляхом призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до пп. 12, 13, 21 Директиви 2011/93/ЄС Європейського парламенту та Ради від 13.12.2011 про боротьбу із сексуальним насильством і сексуальною експлуатацією дітей та дитячою порнографією всі серйозні форми сексуального насильства та сексуальної експлуатації дітей повинні підлягати ефективним, пропорційним та переконливим покаранням. Максимальний термін позбавлення волі, передбачений цією Директивою для злочинів, зазначених у ній, повинен застосовуватися до найсерйозніших форм таких злочинів.
Аналогічних висновків дійшов Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, який неодноразово наголошував, що ступінь суспільної небезпечності кримінальних правопорушень, що посягають на статеву свободу і недоторканість дітей та є руйнівними для їх здоров`я і психосоціального розвитку, є надзвичайно високим.
Відповідні правові позиції Верховний Суд виклав у постановах від 14.05.2025 (справа № 726/51/24), від 18.02.2026 (справа № 676/507/24), від 2025.03.2026 (справа № 575/996/23) тощо.
При призначенні покарання ОСОБА_13 суд апеляційної інстанції також враховує ті обставини, що злочин вчинено особою, яка перебувала з потерпілими у сімейних відносинах, - їх вітчимом, тобто особою, на яку покладено обов`язки щодо піклування, виховання, забезпечення безпеки та захисту прав дитини. Обвинувачений, використовуючи своє становище, авторитет дорослого, а також довіру та залежність неповнолітньої та малолітніх потерпілих, діяв з особливим цинізмом, що істотно підвищує ступінь тяжкості вчиненого.
Таким чином, обвинувачений не лише посягнув на статеву свободу та недоторканість дітей, а й зловжив їх довірою з огляду на їх сімейні відносини, змусивши дітей підкорюватися, фактично позбавивши потерпілих можливості захистити свої права та інтереси.
Також колегія суддів враховує висновок експерта № 637 від 08.08.2025, в якому відображений психоемоційний стан потерпілої під час обстеження.
Загальновідомий факт, що травматичний досвід істотно порушує нормальний процес психоемоційного розвитку дитини, негативно впливає на формування її особистості, базової довіри до оточуючих, відчуття безпеки та власної гідності.
Завдана психологічна шкода дитині має тривалий, а фактично довічний характер та істотно впливає на її подальший психоемоційний розвиток і соціалізацію.
Отже, з урахуванням наведених обставин, вчинений ОСОБА_13 злочин колегія суддів розцінює як такий, що має виражений психотравмуючий характер, спричиняє істотну шкоду психічному здоров`ю потерпілих та підлягає оцінці з урахуванням принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.
Крім цього, обґрунтовуючи доцільність призначення ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції не повною мірою дотримався принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, внаслідок чого призначив покарання за інкриміновані кримінальні правопорушення, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, тобто покарання у виді позбавлення волі на певний строк, що вказує на неможливість досягнення мети покарання.
Під час оцінки особи обвинуваченого поза увагою суду залишилась відсутність щирого каяття  ОСОБА_13 щодо вчиненого та будь-якого осуду своєї протиправної поведінки стосовно малолітньої потерпілої ОСОБА_15 . Наведене свідчить про не усвідомлення засудженим рівня суспільної небезпечності кримінального правопорушення та відсутність у нього жодного бажання виправитись.
Отже, суд першої інстанції під час ухвалення вироку не врахував у повному обсязі надзвичайно високого ступеня суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, який визначається сукупністю встановлених у кримінальному провадженні обставин та досліджених доказів; сукупності кримінальних правопорушень, яка складається з тяжкого та особливо тяжких злочинів; відсутності обставин, що пом`якшують покарання, та наявних обставин, які обтяжують покарання; даних про особу обвинуваченого, який є суспільно небезпечною особою, оскільки посягнув на статеву свободу та статеву недоторканість трьох дітей, з якими перебував у сімейних стосунках, своїми діями принизив честь і гідність потерпілих та спричинив їм моральну травму.
Крім того, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, з матеріалів провадження вбачається, що 27.11.2024 ОСОБА_13 був засуджений Красноградським районним судом Харківської області за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України.
Злочини, передбачені ч. 2 ст. 152 КК України (четвертий епізод - березень 2025 року), ч. 2 ст. 152 КК України (п`ятий епізод - травень 2025 року), ч. 4 ст. 153 КК України (шостий епізод - червень 2025 року), ч. 6 ст. 152 КК України (сьомий епізод - в ніч з 19.06.2025 на 20.06.2025 року) вчинені ОСОБА_13 після ухвалення стосовно нього вироку Красноградського районного суду Харківської області від 27.11.2024 за ч. 4 ст. 197-1 КК України.
Отже, незважаючи на те, що ОСОБА_13 мав незняту і непогашену судимість, вчинив нові злочини, суд першої інстанції безпідставно не визнав зазначену обставину такою, що обтяжує покарання ОСОБА_13 , жодним чином не мотивувавши своє рішення. У зв`язку із цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визнати обставиною, що обтяжує покарання, рецидив кримінальних правопорушень.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Колегія суддів, враховуючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_13 кримінальних правопорушень, які відповідно до статті 12 КК України тяжкими та особливо тяжкими злочинами; дані про особу обвинуваченого, який на обліках і лікарів психіатра та нарколога не перебуває, одружений, відсутність щирого каяття обвинуваченого та надзвичайно високий ступінь суспільної небезпечності кримінальних правопорушень і особи, яка їх вчинила, наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидив кримінальних правопорушень, дійшла висновку, що наведені обставини унеможливлюють призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Таке покарання, на думку колегії суддів, не відповідає завданням кримінального провадження, передбаченим ст. 2 КПК України, не виконує превентивної функції покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, та не відповідає найкращим інтересам дитини у кримінально-правовій площині.
Довічне позбавлення волі - це найбільш суворий захід примусу з основних видів покарань, яке відповідно до ст. 64 КК України встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Цей вид покарання є ефективним рішенням у боротьбі з найтяжчими злочинами у суспільстві, оскільки, ізолюючись від зовнішнього світу, злочинець не лише отримує покарання, а й має нагоду проаналізувати свої вчинки та можливість виправитися, тим самим відповідно до законодавства прокласти шлях на волю.
Недостатня суворість покарання не забезпечує належного стримуючого ефекту, не сприяє формуванню належного рівня правосвідомості у суспільстві та фактично нівелює превентивну функцію кримінального покарання.
Отже, призначене судом першої інстанції ОСОБА_13 покарання за ч. 6 ст. 152 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, що відповідно до ст. 409, 414 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Також судом враховується позиція потерпілої ОСОБА_9 та представників малолітніх потерпілих – ОСОБА_15 та ОСОБА_18 про призначення ОСОБА_13 найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 6 ст. 152 КК України.
З урахуванням зазначеного, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, а також того, що обвинувачений як особа становить підвищену небезпеку для суспільства, суд приходить до висновку про неможливість призначення ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі на певний строк та вважає, що його виправлення неможливе, а тому обвинуваченому повинно бути призначено покарання в межах санкцій інкримінованих йому злочинів за ч. 2, 3 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі, а за ч. 6 ст. 152 КК України у виді довічного позбавлення волі із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України та обрати поглинення менш суворого покарання більш суворим. Саме таке покарання відповідатиме вимогам ст. 65 КК України, буде гарантувати безпеку для суспільства, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень та іншими особами.
Крім цього, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще у вчиненні кількох злочинів, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70 КК України, так і ст. 71 КК України. Спочатку за правилами ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку, після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку і остаточно за сукупністю вироків.
Згідно із ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
За приписами ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст. 71, 72 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_13 засуджений 27.11.2024 Красноградським районним судом Харківської області за ч. 4 ст. 197-1 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік.
Водночас ОСОБА_13 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення в цьому кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 152 КК України (перший епізод - серпень 2023 року), за ч. 3 ст. 152 КК України (другий епізод - грудень 2023 року), за ч. 3 ст. 152 КК України (третій епізод - початок 2024 року) - до постановлення вироку від 27.11.2024, а за ч. 2 ст. 152 КК України (четвертий епізод - березень 2025 року), за ч. 2 ст. 152 КК України (п`ятий епізод - травень 2025 року), за ч. 4 ст. 153 КК України (шостий епізод - червень 2025 року), за ч. 6 ст. 152 КК України (сьомий епізод - в ніч з 19.06.2025 на 20.06.2025 року) після постановлення вироку від 27.11.2024.
Попри це, суд першої інстанції не врахував правового висновку об`єднаної палати Верховного Суду від 22.01.2024 (справа № 236/4167/20), яким визначено алгоритм призначення покарання, згідно із яким, якщо після постановлення вироків буде встановлено, що засуджений винен у кримінальних правопорушеннях, частину яких вчинено до постановлення першого вироку, а інші - між першим і другим вироками, призначення покарання має складатися з таких етапів: призначення покарання за кримінальне правопорушення, вчинене до постановлення попереднього вироку, або, якщо вчинено кілька кримінальних правопорушень, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК України, призначення покарання за кожне кримінальне правопорушення та призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України; призначення покарання відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного або часткового складання покарань, призначених за цим та попереднім вироками, або шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим; якщо в діях особи має місце повторність тотожних кримінальних правопорушень, частина з яких вчинені до, а інша частина - після ухвалення попереднього вироку, то правила ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються і суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК України та призначає покарання, передбачене її санкцією; призначення покарання за кримінальне правопорушення, вчинене після постановлення першого вироку, або, якщо вчинено кілька кримінальних правопорушень, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК України, призначення покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо та призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України; на підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за кримінальне / кримінальні правопорушення, вчинене/вчинені після постановлення першого вироку, необхідно повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного в порядку ч. 4 ст. 70 КК України за цим вироком.
Водночас суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 152 КК України, безпідставно не застосував ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки три тотожні злочини обвинувачений вчинив до постановлення вироку від 27.11.2024.
Крім того, ухвалюючи вказане судове рішення та визнаючи ОСОБА_13 винуватим, зокрема у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України, яке посягає на статеву свободу та недоторканість одинадцятирічної дитини, та ч. 4 ст. 153 КК України, яке посягає на статеву свободу та недоторканість десятирічної дитини, суд першої інстанції всупереч вимогам п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України не зазначив у резолютивній частині вироку рішення про включення інформації про обвинуваченого до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи. Указане порушення вимог кримінального процесуального закону є істотним, оскільки перешкодило ухваленню законного і обґрунтованого судового рішення, що відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного вироку.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, апеляційна скарга законного представника малолітніх потерпілих - органу опіки та піклування виконавчого комітету Берестинської міської ради – підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та Генерального прокурора– задоволенню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Статтею 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Підставою для скасування або зміни судового рішення під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до ст. 409 КПК України є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі наведеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 411, 413, 420, 424, 532, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_12 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу законного представника малолітніх потерпілих - органу опіки та піклування виконавчого комітету Берестинської міської ради – задовольнити частково.
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та Генерального прокурора – задовольнити.
Вирок Холодногірського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2026 року стосовно ОСОБА_13 скасувати.
Визнати обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_13 – рецидив кримінальних правопорушень.
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним та призначити покарання:
- за ч. 3 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного попереднім вироком Красноградського районного суду Харківської області від 27.11.2024 та за цим вироком, визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 1 місяць;
- за ч. 2 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років;
- за ч. 6 ст. 152 КК України у виді довічного позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України), шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом поглинення покарання, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, покарання, призначеним за цим вироком, за ч. 2 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України остаточно визначити ОСОБА_13 покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України включити інформацію про ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий –

Судді: