ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3846/26 Справа № 203/5922/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Ткаченко І.Ю., Городничої В.С.  
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Міська ритуальна служба» на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 17 листопада 2025 року за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міська ритуальна служба» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и л а :

У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом Комунального підприємства «Міська ритуальна служба» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити дії.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача - ОСОБА_3 . Позивач був організатором поховання та уклав з відповідачем договір-замовлення, на підставі якого було здійснено поховання на кладовищі по Запорізькому шосе, 55, у м. Дніпрі. Хоча поховання фактично було здійснене на ділянці № НОМЕР_1 у ряду НОМЕР_2 місце 1, в документах на поховання – договорі-замовленні, свідоцтві про поховання серії МРС № 023174 зазначено помилкові дані про ділянку, на якій здійснено поховання, замість правильного номеру «103» зазначено номер «109». Оскільки під час поховання позивач був у пригніченому стані, він не звернув увагу на цю помилку, а виявив її пізніше. 
28 липня 2025 року позивач звернувся до відповідача зі зверненням, в якому просив внести виправлення в книзі реєстрації поховань померлих та усіх облікових документах, а також зазначити правильні дані щодо ділянки, де похований його син. Відповідач листом від 29 липня 2025 року відповів позивачу відмовою через відсутність документів, які дозволяють поховання ОСОБА_3 саме на 103 ділянці. Водночас 01 серпня 2025 р. відповідачем було створено комісію з обстеження та фіксації місця поховання ОСОБА_3 , яка встановила, що вказана особа дійсно похована на ділянці 103, про що був складений відповідний акт обстеження № 125. 
04 серпня 2025 року позивач повторно звернувся до відповідача з листом, в якому просив внести виправлення в книзі реєстрації поховань померлих та усіх облікових документах, зазначити правильні дані щодо місця поховання, проте фактично одержав відмову. Оскільки відповідні документи є підставою для здійснення позивачем дій з благоустрою місця поховання його сина, неправильні відомості в таких документах створюють позивачу перешкоди в реалізації прав. 
У зв`язку з викладеним, позивач просив зобов`язати відповідача внести виправлення в усіх документах (зокрема, у книзі поховань), які стосуються поховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши ділянку поховання «103» замість помилково зазначеної «109», інші відомості залишити без змін та видати йому нове свідоцтво про поховання сина. 
Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 17 листопада 2025 року позов задоволено та ухвалено: зобов`язати КП «Міська ритуальна служба» ДМР видати ОСОБА_2 свідоцтво про поховання його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість свідоцтва про поховання серії НОМЕР_3 від 26 грудня 2023 року, зазначивши ділянку поховання «103» замість помилкової «109», інші відомості залишити без змін;
Зобов`язати КП «Міська ритуальна служба» ДМР внести виправлення в усіх документах (зокрема, у книзі поховань), які стосуються поховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши ділянку поховання «103» замість помилкової «109», інші відомості залишити без змін; 
Стягнути з КП «Міська ритуальна служба» ДМР на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211,20 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що застосування аналогії дозволяє відповідачу забезпечити достовірність відомостей у Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих, зокрема, шляхом внесення нового запису про місце (ділянку) поховання ОСОБА_3 на підставі цього судового рішення, а тому вимоги є доведеними.
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 17 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач звернувся із заявою про надання дозволу на підпоховання ОСОБА_3 до раніше похованої ОСОБА_4 на території кладовища за адресою: АДРЕСА_1 (№ НОМЕР_4 ряд № НОМЕР_2 місце № НОМЕР_2 ), де було припинено поховання відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 07 листопада 2005 року № 4663. На підставі цієї заяви було укладено договір-замовлення. Позивачу було видано свідоцтво про поховання № 023174 від 26 грудня 2023 року, у якому зазначено місце поховання № 109. За результатами комісійного обстеження встановлено, що фактичне розташування могили ОСОБА_3 знаходиться у секторі № НОМЕР_1 місце № НОМЕР_2 , про що позивачу видано довідку. Законодавство не передбачає права відповідача видавати нові свідоцтва про поховання замість раніше виданих у разі виявлення помилок. Також відповідно до п. 2.11 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань не допускаються виправлення в Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Донецьку народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 06 жовтня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 103.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , 2003 року народження, помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 22 грудня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 1841.
21 грудня 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив дозволити провести підпоховання померлого ОСОБА_3 до раніше похованої Анікєєнко на території кладовища за адресою: м. Дніпро, Запорізьке шосе, 55, ділянка № НОМЕР_4 ряд № НОМЕР_2 місце № 1.
26 грудня 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір-замовлення № 23163 на організацію та проведення поховання, згідно з умовами якого предметом цього договору є організація та проведення поховання ОСОБА_3 на кладовищі Д/З ГССН по АДРЕСА_1 ряд 1 сектор НОМЕР_4 місце 1.
Згідно зі свідоцтвом про поховання серії НОМЕР_3 від 26 грудня 2023 року, виданого відповідачем позивачу як користувачу місця 1-2-3 на Запорізькому шосе, 55 кладовищі у м. Дніпрі у ряду 1-2 ділянки 109, де поховано ОСОБА_3 . Реєстраційний номер поховання НОМЕР_7 у книзі № 5169.
11 червня 2025 року начальником виробничої дільниці № 1 КП «Міська ритуальна служба» ДМР ОСОБА_6 складено доповідну записку «Щодо виявлення помилки у свідоцтві про поховання», відповідно до якої зазначено, що позивач значиться як користувач місця для поховання на ділянці № НОМЕР_4 , де був похований його син, в той час як фактично це поховання здійснено на ділянці № НОМЕР_1 .
Згідно з наказом КП «Міська ритуальна служба» ДМР від 01 серпня 2025 року «Про проведення комісійного обстеження» було створено комісію з обстеження та фіксації місця фактичного розташування поховання ОСОБА_3 (а.с. 22).
Актом комісійного обстеження від 01 серпня 2025 року № 135 встановлено, що фактичне місце розташування могили ОСОБА_3 , похованого 26 грудня 2023 року на Запорізькому кладовищі за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на ділянці НОМЕР_1 у ряду НОМЕР_8 місце 1.
04 серпня 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив внести виправлення в книзі реєстрації поховань померлих та усіх облікових документах та зазначити правильні дані щодо ділянки, де похований його син, зазначивши вірний номер ділянки поховання № 103, замість посилкового № 109.
05 серпня 2025 року КП «Міська ритуальна служба» ДМР видало позивачу довідку про те, що померлий ОСОБА_3 похований на території кладовища за адресою: АДРЕСА_1 : ділянка № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_8 місце № НОМЕР_2 .
Також 05 серпня 2025 року відповідач своїм листом повідомив позивача, що внесення виправлень до книги реєстрації поховань не допускається.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішення спору по суті встановлено, що в документах про поховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , містяться недостовірні відомості про місце його поховання, а саме неправильно зазначено ділянку фактичного поховання – «109» замість «103».
Оскільки, відповідно до ч. ч. 3 – 4 ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» видане свідоцтво про поховання дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству, зазначення в цьому документі невірних відомостей, обмежуватиме зазначені права позивача. Крім того, у разі знищення надмогільної споруди з відомостями про померлого, саме свідоцтво про поховання та запис в Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян буде підтвердженням місця поховання сина позивача. При цьому видана позивачеві відповідачем довідка про фактичне місце поховання не надає йому відповідних прав, тому не може бути належним способом правового захисту.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
За змістом ст. 15 ЦК України судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.
У відповідності до ч. ч. 1–5 ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації.
За бажанням одного з родичів, визначених частиною першою статті 11 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання.
Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності – виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.
На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності – виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).
Згідно з вимогами ст. 27 Закону України «Про поховання та похоронну справу» кожне поховання та перепоховання померлих реєструється спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності – виконавчим органом сільської, селищної, міської ради), державною установою або державним підприємством, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни (у разі поховання на Національному військовому меморіальному кладовищі), у книзі реєстрації поховань померлих, форма якої встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Відповідно до п. 2.11 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховання, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року № 193, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2004 року за № 1113/9712 (з наступними змінами та доповненнями) кожне поховання та перепоховання реєструється в спеціальній Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян (далі - Книга реєстрації), форму якої наведено в додатку 1.  Запис до Книги реєстрації здійснюється в алфавітному порядку, за роками, у цілому по кладовищу чи, де це необхідно, окремо за кожним сектором. Усі графи Книги реєстрації обов`язково заповнюються чорним або фіолетовим чорнилом. Виправлення написаного в Книзі реєстрації не допускається. Книга реєстрації має бути прошнурованою, пронумерованою та скріпленою печаткою. Книга реєстрації зберігається на кладовищі постійно, а в разі ліквідації кладовища - передається на зберігання до архіву органу місцевого самоврядування.  Для забезпечення ведення Книги реєстрації в населеному пункті визначається конкретний Виконавець. Після здійснення поховання Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання видається відповідне свідоцтво про поховання, яке дає право на встановлення намогильної споруди в межах могили, вирішення питання про проведення підпоховання, облаштування місця поховання, здійснення інших дій, які не суперечать чинному законодавству. Зразок свідоцтва про поховання наведено в додатку 2.
Відповідно до ч. ч. 3 – 4 ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» видане свідоцтво про поховання дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству, зазначення в цьому документі невірних відомостей, обмежуватиме зазначені права позивача. Крім того, у разі знищення надмогільної споруди з відомостями про померлого, саме свідоцтво про поховання та запис в Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян буде підтвердженням місця поховання сина позивача. При цьому, видана позивачеві відповідачем довідка про фактичне місце поховання не надає йому відповідних прав, тому не може бути належним способом правового захисту.
Положення 2.11 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховання, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року № 193 (з наступними змінами та доповненнями) про те, що виправлення написаного в Книзі реєстрації не допускається, не може бути підставою для збереження в цьому документі, який передбачає фіксацію відомостей про ділянку ряд та місце поховання померлого, недостовірних відомостей.
Водночас Порядок утримання кладовищ та інших місць поховання, затверджений наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року № 193, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2004 року за № 1113/9712 (з наступними змінами та доповненнями), не визначає порядок дій у разі внесення до Книги реєстрації поховань та перепоховань померлих помилкових відомостей.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що внесення змін до Книги реєстрації не допускається діючим законодавством, а у підприємства відсутній механізм виправлення таких відомостей, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Закон України «Про поховання та похоронну справу» та Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань (затверджений Наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003) покладають на ритуальну службу обов`язок щодо ведення точного, достовірного та належного обліку та реєстрації поховань.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» видане свідоцтво про поховання дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішенняя питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. Зазначення в цьому документів неправильних відомостей обмежуватиме вказані законні права позивача. 
Крім того, у разі руйнування чи знищення надмогильної споруди з відомостями про померлого, саме свідоцтво про поховання та запис в Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян буде підтвердженням місця поховання сина позивача. При цьому видана позивачеві відповідачем довідка про фактичне місце поховання не надає йому відповідних прав, тому не може бути належним способом правового захисту.
Колегія суддів окремо звертає увагу на посилання скаржника на положення пункту 2.11 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховання (затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року № 193), де зазначено, що виправлення написаного в Книзі реєстрації не допускається. Зазначена норма не може бути підставою для збереження в цьому документі, який передбачає фіксацію відомостей про ділянку, ряд та місце поховання померлого, недостовірних відомостей.
Разом з тим Порядок утримання кладовищ та інших місць поховання не визначає порядок дій у разі внесення до Книги реєстрації поховань та перепоховань померлих помилкових відомостей.
Зважаючи на це, суд першої інстанції обґрунтовано застосував інститут аналогії. Якщо певні цивільні процесуальні відносини (або пов`язані з ними матеріально-правові процедури обліку) не врегульовані чітко спеціальними нормами, вони мають регулюватися тими правовими нормами, що регулюють подібні за змістом відносини і які є універсальними.
Так, на випадок проведення ексгумації чи перепоховання останків померлого згідно з останнім абзацом пункту 2.12 Порядку № 193 передбачено, що про виймання останків із могили робиться запис у Книзі реєстрації, а при похованні в іншому місці робиться новий запис до Книги реєстрації.
Таким чином, застосовуючи аналогію, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач має правову та технічну можливість забезпечити достовірність відомостей у Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих щодо місця (ділянки) поховання ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом внесення нового запису на підставі рішення суду.
Відсутність відповідного порядку та деталізованого регламенту у підзаконному акті щодо виправлення помилок не може нівелювати обов`язок відповідача (комунального підприємства) вести достовірний й правильний облік та забезпечувати права громадян. Технічна помилка, допущена під час оформлення первинних документів або фактичного відведення місця на території кладовища, яка перебуває під контролем відповідача, не може перекладати тягар негативних наслідків на позивача.
Щодо доводів апелянта про те, що кладовище є закритим, на території якого припинено поховання, при цьому поховання ОСОБА_3 оформлювалось як підпоховання до родинної могили, а тому оформлення документів на ділянку № НОМЕР_4 відбулося виключно на підставі заяви позивача, колегія суддів його відхиляє та зазначає, що закритий статус кладовища не спростовує того факту, що поховання ОСОБА_3 фактично відбулося на ділянці № НОМЕР_1 . Обставини, за яких працівники комунального підприємства (відповідача) фізично допустили та здійснили поховання на ділянці № НОМЕР_1 замість оформленої в договорі ділянки № НОМЕР_4 , лежать у площині внутрішнього контролю та професійної діяльності самого підприємства. Помилка у номерах дільниць місця поховання виникла під час виконання договору-замовлення безпосередньо з вини працівників відповідача, які здійснювали фізичне копання могили та поховання на ділянці № НОМЕР_1 . 
Колегія суддів також не бере до уваги твердження відповідача про те, що права позивача не порушені, оскільки йому видано довідку про фактичне місце поховання.
Оскільки комісійним актом обстеження № 125 від 01 серпня 2025 року підтверджено розташування могили у секторі № НОМЕР_1 та позивачу видано відповідну довідку, його права у даному випадку повністю забезпечені. 
На підставі виданої довідки позивач позбавлений можливості отримати у встановленому порядку дозвіл на встановлення намогильних споруд (пам`ятника) саме на ділянці № НОМЕР_1 , оскільки за юридичними документами за ним закріплено місце № 109. Таким чином, видача довідки не усуває порушення прав позивача, а лише констатує наявність помилки в обліку відповідача.
Відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу» єдиним документом, який підтверджує право супроводу, утримання та благоустрою могили для організатора поховання, є Свідоцтво про поховання (а не інформаційні довідки чи акти обстеження). Наявність розбіжностей між Свідоцтвом (де вказано ділянку № 109) та фактичним місцем (ділянка № НОМЕР_1 ) створює для позивача правову невизначеність та не надає йому відповідальних відповідних прав, а тому не може бути належним способом правового захисту.
Оскільки свідоцтво про поховання ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 містить недостовірні дані, воно обґрунтовано визнано судом першої інстанції недійсним. Визнання недійсним документа та видача нового свідоцтва про поховання сина позивача — ОСОБА_3 на виконання рішення суду є єдиним законним та логічним способом відновлення порушеного права позивача. Офіційні реєстри та книги обліку комунального підприємства мають відображати об`єктивну, достовірну та правильну інформацію.
У зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та законного висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Проніна проти України») неодноразово наголошував, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини справи, детально дослідив надані сторонами докази, дав їм належну та справедливу оцінку, ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Міська ритуальна служба» залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 17 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини проголошено 16 червня 2026 року.

Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року. 

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.Ю. Ткаченко

В.С. Городнича