ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/11312/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.02.2026 ( суддя Садовий І.В.) в адміністративній справі №280/11312/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему “Електронний суд” надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – третя особа), в якому позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30.10.2025 № 168 про відмову у призначенні позивачу пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” №2262-XII;
зобов`язати відповідача призначити позивачу з 17.06.2025 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” №2262-XII як непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) батька годувальника із числа військовослужбовців ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини.
Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№64431 від 23.12.2025). Зокрема зазначено, що позивач є донькою ОСОБА_2 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та загинув під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини. Позивачу було призначено пенсію у разі втрати годувальника на підставі Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV. В подальшому позивач 01.09.2025 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії на підставі Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі – Закон №2262-ХІІ). Однак рішенням відповідача № 168 від 30.10.2025 у призначенні пенсії було відмовлено з посиланням на досягнення позивачем повноліття, не встановлення їй інвалідності та ненадання документів про перебування на утриманні загиблого. Зауважено, що позивач є студенткою Дніпровського державного медичного університету, 3-й курс, медичний факультет, денне відділення, бюджетна форма навчання, час вступу 01.09.2023, термін навчання 5 років 10 місяців, а тому має право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ. На думку позивача рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ є протиправним, оскільки воно фактично незаконно обмежує її Конституційні права на соціальний захист, достатній рівень життя та отримання пенсії у разі втрати годувальника в розмірі визначеному чинним законодавством України. На підставі вищенаведеного представник позивача просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.02.2026 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.10.2025 №168, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 №2262-ХІІ.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.09.2025 щодо призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 №2262-ХІІ, як непрацездатному члену сім`ї загиблого батька годувальника із числа військовослужбовців ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. В апеляційній скарзі зазначає, що дії управління відповідають нормам чинного законодавства, відповідно до пункту 11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 відповідно до Закону№ 2262-ХІІ визначено, що днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними документами для вирішення цього питання. Зауважено, що на момент звернення за призначенням пенсії позивачем не було надано повного пакета документів, зокрема тих, що підтверджують наявність інвалідності, а тому підстави для призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ відсутні.
У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 (а.с.7).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 15.08.2025 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України (а.с.11).
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 07.06.2025, позивач є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.8 зворотний бік).
ОСОБА_2 був призваний військовою частиною НОМЕР_1 та призначений на посаду старшого стрільця 3-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . З 10.03.2022 він був зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 6 від 10.03.2022 (а.с.19).
На підставі рапорту командира 2-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2024 № 4656 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2024 № 323 “Про призначення службового розслідування за фактом зникнення безвісти (загибелі) військовослужбовців”, начальником служби РХБЗ сил підтримки військової частини НОМЕР_1 було проведено службове розслідування. За результатами проведеного розслідування було складено Акт, затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 , яким, зокрема, запропоновано: службове розслідування вважати завершеним; призначеного наказом №154 від 28.05.2024 молодшого сержанта ОСОБА_2 на посаду техніка 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що зник безвісти з особливих обставин 14.07.2024 під час виконання ним обов`язків військової служби по захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини (а.с.17-18).
14.07.2025 командиром військової частини (по стройовій частині) було винесено наказ № 202, за яким ОСОБА_2 вважався зниклим безвісти з 14.07.2024 (а.с.19 зворотний бік).
Як вбачається зі змісту витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 272 від 21.05.2025, за фактом загибелі військовослужбовця було проведено додаткове службове розслідування (а.с. 22).
За його результатами офіцером групи цивільно-військового співробітництва складено Акт службового розслідування за фактом загибелі військовослужбовця молодшого сержанта ОСОБА_2 , затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 (а.с. 22 зворотний бік – 25).
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 222 від 13.06.2025, службове розслідування за фактом загибелі за особливих обставин колишнього техніка 2-ї стрілецької роти, молодшого сержанта ОСОБА_2 , наказано вважати завершеним. Відповідно до пункту 2 вказаного наказу, ОСОБА_2 слід вважати таким, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання обов`язків військової служби із захисту суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини (а.с. 21 зворотний бік).
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 14.06.2025, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10 зворотний бік).
01.09.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону № 2262-ХІІ (а.с.30) 
За результатами розгляду поданої позивачем заяви, відповідачем 30.10.2025 прийнято рішення № 168, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника. У якості підстави для відмови відповідачем вказано, що позивач досягла 18-річного віку та особою з інвалідністю не визнана, документ про перебування на утриманні померлого годувальника не подано (а.с. 31 зворотний бік – 32).
Вважаючи протиправним рішення відповідача від 30.10.2025 № 168 про відмову у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, зокрема службі в органах внутрішніх справ, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Даний Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України. Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Статтею 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено перелік осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника. Зокрема, пунктом а частини 4 цієї статті, зазначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Разом з тим, частиною 6 цієї ж статті визначено, що вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні.
В свою чергу ч.6 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають, зокрема студенти, які навчаються за денною формою навчання у вищих навчальних закладах але не більш як до досягнення ними 23 років.
З матеріалів справи суд вбачає, що згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 07.06.2025, позивач є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.8 зворотний бік).
Позивачка, не досягла 23 років та є студенткою Дніпровського державного медичного університету, 3-й курс, медичний факультет, денне відділення, бюджетна форма навчання, час вступу 01.09.2023, термін навчання 5 років 10 місяців, що підтверджується довідкою від від 01.12.2025 № 2316.
Враховуючи перелічені вище норми, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що наявні матеріали справи підтверджують факт перебування позивача на утриманні свого батька, ОСОБА_2 та відповідно наявність у позивача права на призначення пенсії у разі втрати годувальника, оскільки, відповідно до статті 30 Закону № 2262-XII, діти, які навчаються за денною формою у закладах вищої освіти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення ними закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років. Відповідно дії відповідача є такими, що не відповідають зазначеним вимогам законодавства.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.02.2026 в адміністративній справі №280/11312/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 30 квітня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова