ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р.	Справа № 520/6797/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 24.04.26 року по справі №520/6797/26
за позовом ОСОБА_1 
до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Владислава Яковенка про закінчення виконавчого провадження від 13 березня 2026 року ВП№ 80069533.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2026 позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Владислава Яковенка про закінчення виконавчого провадження від 13 березня 2026 року ВП № 80069533.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького архітектора, буд.13, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 00015622) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2026 та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вважає, що не було враховано, що у виконавчому провадженні боржник володіє дискреційними повноваженнями щодо способу виконання рішення суду, якщо такий спосіб прямо не конкретизовано у виконавчому документі. У судовому рішенні, що підлягало примусовому виконанню, міститься лише вказівка на необхідність здійснення нарахування коштів, без визначення порядку, механізму чи форми такого нарахування. У межах виконання рішення боржник здійснив розрахунок належних сум і надав відповідні документи на підтвердження вчинення дій, спрямованих на виконання рішення суду. Державний виконавець, діючи відповідно до положень статтей 18 та 39 Закону, не мав законних підстав сумніватися у формальному виконанні рішення та не наділений повноваженнями тлумачити різницю між "перерахунком" і "нарахуванням". Згідно з принципом розподілу повноважень, виконавець не має права втручатися в дискреційні повноваження боржника, якщо останні відповідають вимогам судового рішення. Отже, дії боржника, які були сприйняті виконавцем як такі, що спрямовані на виконання рішення, реалізовані ним у межах дискреційних повноважень, а постанова про закінчення виконавчого провадження винесена обґрунтовано та правомірно.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 308 КАС України та керуючись ст. 229 КАС України.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 по справі №520/5875/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправними дії Вищого антикорупційного суду з нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 до 28 лютого 2025 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 гривні.
Зобов`язано Вищий антикорупційний суд здійснити нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 по 28 лютого 2025 року, на підставі ч. ч. 2 і 3 ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (3028,00 гривні).
23 січня 2026 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем відкрито виконавче провадження ВП №80069533 за виконавчим листом №520/5875/25, виданим Харківським окружним адміністративним судом 29.10.2025.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем 13.03.2026 закінчено виконавче провадження ВП №80069533 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".
У постанові зазначено, що листом за №03.10-03/9/2026 від 03.03.2026 Вищий антикорупційний суд повідомив про повне фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом.
Не погоджуючись з постановою відповідача про закінчення виконавчого провадження від 13 березня 2026 року ВП № 80069533, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що лист боржника №03.10-03/9/2026 від 03.03.2026 про повне виконання судового рішення, в якому водночас зазначено про проведення відповідного перерахунку без фактичного здійснення виплати позивачу належних сум грошових коштів, за відсутності належних та допустимих доказів їх фактичного нарахування та виплати, не може вважатися підтвердженням виконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 129 Конституції України, однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.
Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
При цьому, в положеннях частини 1 статті 370 КАС України наголошується, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі- Закон № 1404-VІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виходячи зі змісту частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ч.3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно п.1 ч.1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений в ст.63 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до наведеної норми за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч.1 ст.63).
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Колегія суддів зазначає, що питання застосування п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII щодо закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення вже було предметом розгляду Верховного Суду, а тому сформовані у подібних правовідносинах висновки підлягають урахуванню при вирішенні цієї справи.
Так, у постанові від 31.08.2020 у справі № 809/1370/17 Верховний Суд дійшов висновку, що закінчення виконавчого провадження є передчасним, якщо воно здійснене лише на підставі повідомлення боржника, без перевірки фактичного виконання рішення та без наявності належних підтвердних документів, оскільки на державного виконавця покладено обов`язок контролю та перевірки виконання судового рішення.
Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 10.04.2025 у справі № 240/28517/23, в якій Верховний Суд зазначив, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, має бути мотивованою, містити встановлені обставини, що свідчать про повне виконання судового рішення, а також зазначення способів їх перевірки, при цьому державний виконавець зобов`язаний пересвідчитись у виконанні рішення саме в тому обсязі та способом, які визначені резолютивною частиною судового рішення.
У цій же постанові Верховний Суд послався на правову позицію, викладену у постанові від 21.08.2024 у справі № 240/27324/23, відповідно до якої формальне підтвердження або припущення виконання рішення не може вважатися достатньою підставою для закінчення виконавчого провадження. Суд підкреслив, що джерелом відомостей про фактичне виконання рішення можуть бути будь-які належні та допустимі докази, вид і форма яких залежать від характеру зобов`язання, покладеного на боржника, а державний виконавець не вправі обмежуватися формальним посиланням на позицію боржника.
Таким чином, Верховний Суд сформулював сталий правовий підхід, відповідно до якого виконавче провадження за пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII може бути закінчене лише за умови фактичного виконання судового рішення у повному обсязі, а постанова про його закінчення має бути належно вмотивованою, із зазначенням конкретних обставин виконання та способів їх встановлення, що підлягає обов`язковій перевірці державним виконавцем, а не формальному констатуванню.
Так, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що у межах виконавчого провадження ВП №80069533 з примусового виконання виконавчого листа у справі №520/5875/25 на боржника - Вищий антикорупційний суд, покладалося зобов`язання здійснити нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 по 28 лютого 2025 року, на підставі ч. ч. 2 і 3 ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (3028,00 гривні).
Листом №03.10-03/9/2026 від 03.03.2026 Вищий антикорупційний суд повідомив державного виконавця, що при виконанні судового рішення у справі № 520/5875/24 нарахування присуджених позивачем коштів суддівської винагороди є взяттям ВАКС на себе бюджетного відшкодування, виплата такої винагороди здійсненням платежу. Таке нарахування й виплата згідно з бюджетним законодавством можливі лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, за наявності відповідного бюджетного призначення.
У кошторисі ВАКС на 2026 рік за бюджетною програмою "Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом (КПКВК 0851010) за КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки" бюджетні кошти на нарахування й виплату суддівської винагороди суддям ВАКС на виконання ухвалених на їх користь судових рішень не передбачені.
Таким чином, ВАКС як головний розпорядник коштів Державного бюджету України та державний орган, що зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, може виконати судові рішення зобов`язального характеру, зокрема, й у справі № 520/5875/25, шляхом нарахування й виплати суддівської винагороди виключно за наявності для цього відповідних коштів за КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки", що наразі не вбачається можливим з причин, не залежних від ВАКС.
Також вказано, що з метою належного виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року в справі №520/5875/25 у ВАКС здійснено відповідний перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 по 28 лютого 2025 року, обчислений виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за вирахуванням вже виплачених сум.
Таким чином, сукупність перелічених доказів свідчить про те, що у боржника відсутня фінансова можливість виконати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року в справі №520/5875/25, у зв`язку із відсутністю відповідних бюджетних призначень, у зв`язку із чим проведено відповідний перерахунок без здійснення фактичного нарахування позивачу спірної суми грошових коштів.
Разом з цим, колегія суддів наголошує, що в межах спірних правовідносин на боржника покладався обов`язок саме зі здійснення нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 по 28 лютого 2025 року, на підставі ч. ч. 2 і 3 ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (3028,00 гривні).
Судом встановлено, що матеріали справи не містять первинних документів, в яких відображено дані щодо фактичного нарахування позивачу на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 у справі №520/5875/25 суддівської винагороди за період з 01 по 28 лютого 2025 року на підставі ч.ч. 2 і 3ст. 135 Закону України" Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду – 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (3028,00 гривні).
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що у виконавчому провадженні боржник володіє дискреційними повноваженнями щодо способу виконання рішення суду, якщо такий спосіб прямо не конкретизовано у виконавчому документі, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначаються Законом України від 16.07.1999 № 996-XIV “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”.
Згідно статті 4 Закону України № 996-XIV одним з принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є принцип нарахування, відповідно до якого доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України 24.03.1995 № 108/95-ВР “Про оплату праці” при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, фактичним у повному обсязі виконанням судового рішення щодо зобов`язання провести нарахування недонарахованої суддівської винагороди є відображення такого нарахування в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності установи, а також повідомлення працівника про проведення такого нарахування.
Висновки суду про необхідність підтвердження факту нарахування суддівської винагороди первинними документами узгоджуються з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 08.11.2022 у справі № 440/504/20, які в силу ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.
На переконання колегії суддів, що сам по собі лист боржника № 03.10-03/9/2026 від 03.03.2026 про повне виконання судового рішення, в якому водночас зазначено про проведення відповідного перерахунку без фактичного здійснення виплати позивачу належних сум грошових коштів, за відсутності належних та допустимих доказів їх фактичного нарахування та виплати, не може вважатися підтвердженням виконання судового рішення.
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що обставини фактичного невиконання Вищим антикорупційним судом рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 у справі №520/5875/25 знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про передчасність та, як наслідок, протиправність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження від 13 березня 2026 року ВП № 80069533 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ, що є підставою та її скасування.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач формально підійшов до виконання обов`язків та наданих йому законом повноважень в частині досягнення мети виконавчого провадження - виконання рішення суду та відновлення прав позивача, та зробив висновок про фактичне виконання рішення боржником в повному обсязі без фактичної перевірки такого виконання, що потягло за собою прийняття протиправних та передчасних постанов про закінчення виконавчого провадження та порушення прав стягувача.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги в зв`язку з її необґрунтованістю.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 270-272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2026 по справі №520/6797/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.В. Присяжнюк