ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року	Львів	Справа № 300/221/25 пров. № А/857/13236/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р., 

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року у справі №300/221/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції – Главач І. А.,
дата ухвалення рішення – 07 березня 2025 року,
місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №092350008880 від 26 листопада 2024 року про відмову у призначенні йому пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати йому до загального страхового стажу період проходження строкової військової служби в Радянській армії з 03 травня 1968 року по 30 листопада 1970 року та періоди роботи на території росії з 13 березня 1981 року по 10 лютого 1988 року, з 11 лютого 1988 року по 26 грудня 2007 року згідно з записами трудової книжки від 08 грудня 1970 року та призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 20 листопада 2024 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №092350008880 від 26 листопада 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження строкової військової служби в Радянській армії з 03 травня 1968 року по 30 листопада 1970 року та періоди роботи на території росії з 13 березня 1981 року по 10 лютого 1988 року, з 11 лютого 1988 року по 26 грудня 2007 року згідно з записами трудової книжки від 08 грудня 1970 року та призначити пенсію за віком відповідно до статті 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 20 листопада 2024 року. 

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що при опрацюванні наданих позивачем документів по обчисленню страхового стажу для призначення пенсії за віком, Головним управлінням розраховано стаж, який склав 24 роки 7 місяців 8 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період проходження військової строкової служби з 03 травня 1968 року по 30 листопада 1970 року згідно з військовим квитком НОМЕР_1 від квітня 1968 року, оскільки наданий вищезазначений документ непридатний для читання; період роботи на території російської федерації з 01 січня 1992 року по 26 грудня 1997 року, оскільки припинена Угода про гарантії громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року у м.Москві. Починаючи з 19 червня 2023 року обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних держав та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюватиметься відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні така двостороння угода в галузі пенсійного забезпечення з російською федерацію відсутня. Вказує, що у заяві про призначення пенсії від 20 листопада 2024 року наявна інформація про призначення пенсії на території російської федерації, однак не зазначено по який час заявник її отримував і чи не отримує її на даний час. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданої 26 травня 2008 року (безстроково), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Фитьків Надвірнянського району Івано-Франківської області є громадянином російської федерації (а.с.9).
20 листопада 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 26 листопада 2024 року №092350008880 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с.19). Страховий стаж позивача згідно з означеним рішенням становить 24 роки 7 місяців 8 днів. 
За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період проходження військової строкової служби з 03 травня 1968 року по 30 листопада 1970 року згідно з військовим квитком НОМЕР_1 від квітня 1968 року, оскільки наданий вищезазначений документ не придатний для читання; період роботи на території російської федерації з 01 січня 1992 року по 26 грудня 1997 року, оскільки припинена Угода про гарантії громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року у м. Москві. Починаючи з 19 червня 2023 року обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних держав та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюватиметься відповідно до законодавства України з рахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні така двостороння угода в галузі пенсійного забезпечення з російською федерацією відсутня. 
У заяві про призначення пенсії від 20 листопада 2024 року наявна інформація про призначення пенсії на території російської федерації, однак не зазначено по який час заявник її отримував і чи не отримує її на даний час. 
При цьому, згідно з розрахунком страхового стажу форми PC-право номера ПС: 0923500008880 страховий стаж ОСОБА_1 становить 13 років 10 місяців 17 днів (а.с.20).
Позивач, вважаючи протиправним таке рішення відповідача, звернувся у суд з метою захисту свого порушеного права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення пенсійного органу від 26 листопада 2024 року №092350008880 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли міжнародні договори були чинними, тому у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати пенсійний орган призначити позивачу з 20 листопада 2024 року (з дня звернення за пенсією) пенсію за віком з зарахуванням до загального стажу роботи спірних періодів його роботи.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
З врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено.
Згідно зі ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За змістом п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч.4 ст.8 Закону №1058-IV іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що іноземці мають право на отримання пенсії в Україні в тому випадку, якщо вони проживають або перебувають в Україні на законних підставах. Громадяни України мають право на отримання пенсії в Україні незалежно від того, на території якої держави вони фактично проживають.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином рф та відповідно до посвідки серії НОМЕР_2 від 26 травня 2008 року має право на постійне проживання в Україні, а тому має право на пенсійне забезпечення в України відповідно на умовах та порядку, передбачених законодавством і міждержавними угодами.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено.
Ст.1 Закону №1058-ІV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст.56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
За змістом п.2.2, 2.3 Інструкції №162 (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Згідно з п.1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 року №656 “Про трудові книжки робітників та службовців” та даною Інструкцією.
Відповідно до п.1 вищевказаної Постанови трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно п.13 цієї Постанови при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
За змістом п.18 Постанови №656 “Про трудові книжки робітників та службовців” відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
Таким чином, з системного аналізу вказаних вище правових норм вбачається, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період. При цьому, записи у трудовій книжці позивача засвідчені підписами та печатками.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до записів трудової книжки від 08 грудня 1970 року ОСОБА_1 , зокрема, 13 березня 1981 року прийнятий електрогазозварником 5-го розряду у Центральну трубну базу Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області (запис №9); 01 липня 1987 року затверджений 5-ий розряд електрогазозварника (запис №10); 10 лютого 1988 року звільнений за п.1 ст. 33 КЗОТ РФ у зв`язку із скороченням штату працівників (запис №11); 11 лютого 1988 року прийнятий на роботу газоелектрозварником 5-го розряду Пурнейської бази виробничо-технічного обслуговування і комплектації обладнання (Виробниче об`єднання "Пурнефтегаз" Крайня Північ (запис №12); 05 квітня 1988 року переведений на вахтовий метод роботи (запис №13); 01 серпня 1989 року присвоєний 6-ий розряд газоелектрозварника (запис №15); 01 серпня 1989 року переведений монтажником 6-го розряду вантажно-розвантажувальних машин безперервної дії (запис №16); 01 жовтня 1994 року переведений електрогазозварником 6-го розряду в ремонтно-механічний цех (запис №17); на підставі наказу №112 від 24 серпня 1993 року Виробниче об`єднання "Пурнефтегаз" перетворено в АТ ВТ "Пурнефтегаз" (запис №18); на підставі розпорядження від 10 травня 1995 року АТ ВТ "Пурнефтегаз" зареєстровано в Адміністрації Пуровського району як ВАТ "Пурнефтегаз" (запис №19); 29 вересня 1995 року ВАТ "Пурнефтегаз" перетворено у ВАТ "Роснефть-Пурнефтегаз" (запис №20); згідно з наказом ВАТ "Роснефть-Пурнефтегаз" від 16 березня 1998 року №198 введено цехову систему переводу персоналу при його переміщенні в середині ВАТ "Роснефть-Пурнефтегаз" (запис №21); 18 лютого 1999 року переведений в НГДУ "Тарасовскнефть" слюсарем-ремонтником 5-го розряду в цех виробничого обслуговування вахтово-експедиційним методом (запис №22); 01 вересня 1999 року УПНП при ТКРС створено на базі нафтогазодобувного виробництва "Тарасовскнефть" (запис №23); 30 червня 2006 року звільнений в порядку переведення у ТзОВ "РН-Пурнефтегаз" п.5 ст.77 КЗОТ РФ (запис №24); 01 липня 2006 року прийнятий в управління по капітальному ремонту свердловин в цех виробничого обслуговування №2 слюсарем-ремонтником 5-го розряду в порядку переведення із ТзОВ "РН-Пурнефтегаз" (запис №25); 26 грудня 2007 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, п.3 ч.1 ст.77 Трудового кодексу РФ (запис №26).
Колегія суддів зазначає, що вищезазначені записи у трудовій книжці позивача виконані належним чином, чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і засвідчені підписом уповноваженої особи та печаткою роботодавця, а тому є такими, що внесені у відповідності до норм чинного законодавства.
Разом з тим, зі змісту оскаржуваного рішення пенсійного органу вбачається, що спірні періоди роботи ГУ ПФУ в Чернівецькій області не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки припинена Угода про гарантії громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року в м. Москві.
Даючи правову оцінку правомірності зарахування судом першої інстанції до страховою стажу позивача періоду роботи на території рф, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Стаття 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Частинами 2-3 статті 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь- якої і з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувається трудова діяльність.
Крім того, частиною другою статті 4 Угоди “Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів” від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, взаємно визнається Сторонами. У разі остаточного виїзду трудівника-мігранта зі Сторони працевлаштування роботодавець (наймач) видає йому довідку або інший документ, який містить відомості про тривалість роботи та заробітну плату помісячно.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою; у разі виїзду трудівника-мігранта зі Сторони працевлаштування роботодавець (наймач) видає йому довідку або інший документ, який містить відомості про тривалість роботи та заробітну плату помісячно.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Положення цієї Угоди були чинними на момент роботи позивача у спірних періодах. Дія цієї Угоди припинена згідно з постановою Кабінету Міністрів України №639 від 24 червня 2023 року.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідачем не зараховано до стажу період роботи позивача на території рф з 01 січня 1992 року по 26 грудня 1997 року, оскільки припинена Угода про гарантії громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року в м. Москві. Починаючи з 19 червня 2023 року обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього СРСР, а в подальшому незалежних держав та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюватиметься відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні така двостороння угода в галузі пенсійного забезпечення з російсько федерацією відсутня (а.с.19).
Колегія суддів зазначає, що припинення участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення не стосується періодів трудової діяльності позивача, оскільки останній працював у російській федерації в той час, коли міжнародні договори були чинними, тому у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації.
Щодо доводів апелянта про не зарахування до страхового стажу позивача періоду проходження строкової військової служби в Радянській армії з 03 травня 1968 року до 30 листопада 1970 року згідно з військовим квитком НОМЕР_1 у зв`язку з непридатністю такого для читання, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п."в" ч.3 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
За змістом ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до п."к" ч.1 п.109 Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затвердженим Постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року №590, крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також служба в складі Збройних сил СРСР.
Колегія суддів зазначає, що згідно з записами у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 22 квітня 1968 року (а.с.11-14) підтверджується, що призивною комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач визнаний придатним до військової служби і направлений у військову частину 03 травня 1968 року для проходження строкової військової служби.
Вказане також узгоджується із записом №2 трудової книжки від 08 грудня 1970 року, зі змісту якого вбачається, що 26 квітня 1968 року позивач звільнений з роботи у ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з призовом в Радянську армію (а.с.15).
Крім того, виправлення на першій сторінці військового квитка у даті народження належним чином засвідчені повноважною особою та скріплені печаткою ІНФОРМАЦІЯ_4 на сторінці 23 "Особливі відмітки".
Наказом МО СРСР №81 від 30 листопада 1970 року ОСОБА_1 звільнений у зв`язку із закінченням строків служби в запас та направлений у ІНФОРМАЦІЯ_5 (сторінки 2,3, 15 військового квитка).
На військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач став 16 грудня 1970 року, що підтверджується відповідним штампом на сторінці 26 військового квитка.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. При цьому, зношеність військового квитка не є безумовною підставою для незарахування періоду проходження військової служби до страхового стажу.
Згідно з частиною 3 статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. 
Колегія суддів зазначає, що пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.
Крім того, у разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій із відповідними запитами.
Разом з тим, доказів на підтвердження здійснення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача пенсійними органом не подано.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що період проходження військової служби позивача в радянській армії з 03 травня 1968 року по 30 листопада 1970 року підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Крім того, колегія суддів не може залишити поза увагою покликання пенсійного органу на те, що для визначення права на призначення пенсії необхідно надати підтверджуючі документи про припинення виплати пенсії, однак вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачено такої умови для виплати пенсії, як надання особою документів, що підтверджують припинення виплати пенсії на території, де особа раніше отримувала пенсію.
Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що враховуючи збройну агресію російської федерації проти України та пов`язані з цією обставиною правові та фактичні труднощі в отриманні інформації у російській федерації, буде непропорційним обмеження права особи на пенсійне забезпечення.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення пенсійного органу від 26 листопада 2024 року №092350008880 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли міжнародні договори були чинними, тому у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати пенсійний орган призначити позивачу з 20 листопада 2024 року (з дня звернення за пенсією) пенсію за віком з зарахуванням до загального стажу роботи спірних періодів його роботи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року у справі №300/221/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 27 квітня 2026 року.